kapital. vývoj bol týmto brzdený
o zjednotenie sa usiluje Rak. a Prusko; Rak však stratilo svoju silu a Prusko sa posilnilo → militaristický a agresívny štát → rozrastali sa
dynastia Habsburgovcov a Hohenzolerovcov bojuje o Nem.
konflikt: 1866 vojna; väčšia bitka: Konigrads (Hradec Králové) → zvíťazilo Prusko
Rak. stratilo medzitým aj Benátky a sľúbilo, že nebude zjednocovať nem. a ani nevstúpi do zjednoteného Nem
Otto von Bismarck držal Prusko → „železný kancelár“
vytváral sa severonemecký spolok
Prusko si chcelo podmaniť všetky nem. štáty → Prusko–Francúzka vojna;

„ Ja aj rapujem a to predovšetkým tak prestaň lebo ti niečo spavým a nebudem vedieť ako.“
„ Jasné  vzdávam sa. Viete ako nám je dobre , že máme moc o ktorej vedia iba naše rodiny a nikto iný a my sami o nej nič nevieme sme vlastne akoby malí čarodejníci .“
„ Jasné Bobby my sme čarodejnice to nevieš?“
„No dobre , radšej to nechajme tak, a čo si chceš vlastne robiť s tými tvojimi nevinnými kučierkami?“ povedal Bobby
 Moje kučierky teda neboli vôbec nevinné lietali kade-tade a mala som ich plné zuby
„ No asi si dám odstrániť kučierky a jemný melír.“ povedala som 
„ Lill  to bude super a spravím ti to za par minút.“ Povedala s nadšením Lucy
 strávili sme príjemné poobedie iba my traja a neskôr aj na schôdzke. Večer som sa vrátila domov  a starká si ma zavolala, že sa chce so mnou o niečom porozprávať.
Začala veľmi nezvyčajne.

„ Lilly zlatko poď si sadnúť a naješ sa s nami.“ Povedala Molly Weasleyová
„ Nie, pani Weasleyová, ďakujem, rada by som si vybalila veci a na chvíľu si oddýchla.“
„Samozrejme. Harry, Ron pomôžte jej a ukážte jej izbu v ktorej bude bývať.“
„ Nie ďakujem ja to zvládnem sama.“
„ Vidíš mamy zvládne to a ja som hladný.“ povedal z náznakom odbremenenia Ron
„ Ja ti pomôžem nechaj tak.“ Povedal Harry a zdvihol sa zo stoličky.
 Odviedol ma do izby bola rovnako deprimujúca, ako všetko v tomto dome hrozná.
„ Asi ťa veľmi neteší, že si v tomto dome však?“ spýtal sa Harry 
„ Neteší ma mnoho vecí, s ktorými musím žiť a predsa žijem.“ odsekla som mu
„ Čo napríklad, ak sa môžem spýtať?“

padne, chudák, zas vstane a ďalej pomyká,
sto ráz mu hustô krovie zastavuje nohu:
Buď ako buď, len pôjdem, poručeno bohu.
Čo tie psy tak okolo košiara štekajú?
Prečo tie ovce tak sa v košiari zdúrajú?
Či planého človeka, či vlka zvetrili,
že sa tak z ležoviska ak’ vietor zdurili?
Čo tie psy za košiarom tak behajúc vyjú
a chvosty medzi nohy gundžovité kryjú?
Čo tie ovce tak čudne ak’ deti zbľačali,
striasli sa a do hŕby utekať začali?
Čo tie psy vyť prestali, a ako k otcovým,
trasúc sa strachom, k nohám tisnú sa bačovým?
Na doline v šírom poli,
na tichej vodičke,
povedajú starí ľudia
o zakliatej paničke.
A vraj práve na Vstúpenie,
keď odíde preč stríg shon,
a keď tanec držia čerti,
tá panna vychádza von.
Ktorý šuhaj sa v to vezme

Jemu zväzky drahé nedajú potechy,
samá myseľ na ne je kára na hriechy.
Poctivosť, dôvera viac sa nenavráti,
domnienka zlá o ňom, kým je živý, platí.
On, rukou zákona navždy porazený,
iba žije preto, aby bol mučený.
Povedomie trpké cit jeho zožiera:
Držia ho v okovách ak’ škodného zvera.
Cieľ jeho – slobodu – svet neuznáva viac!
Už preňho nesvieti slnce, ani mesiac,
ani čas, nepodá mu žiadnu potechu,
čo bije na veži bez všeho prospechu
a z jednej do druhej prechádza hodiny.
Čo poviete na to, jestli je nevinný?
jestli nevedomosť a chyba sudcova,

Ja zdesený sa zbudím, porozumiem tomu,
vezmem hlaveň a letím sám prosto do domu.
Zapálim krov, z 1ipky si a z ruty odčesnem
a všetko tak zanechám a svetom utečiem.
Ani dieťa nevinné pomstu neutíši –
čo len z mačky pochádza, bude chytať myši.
Stolice nastrašené spolu sa radily,
ako by nás do hrsti čím najskôr chytily.
Ale má zver viac umu, keď strelcu zastane,
ako kozy hneď sme tu, hneď na druhej strane,
hneď v doline, hneď v poli, hneď dakde horeká,
ako kozy na Tatrách, keď vidía človeka.
Nedaj nás dáko zlapať – dulujú hajdúsi
a družina vše väčšie napriek vraždy trúsi.
Stolice nastrašené zase sa radily,
akým spôsobm by nás, najmä mňa, chytily.
– Už celý rok lapáme, dostať nemôžeme
a vždy strašnejšie chýry o nich počujeme.
Zámky podobýjali, pánov povešali,
sedliakov pobúrili, hajdúchov zlapali.
A čo ešte úzkostne pri živote stene,
prídu hostia, – zakape, ak’ mucha na stene. –

voľby     - každé 4 r
zákony  - odhlasované nadpolovičnou väčšinou
     - rozhodovali vodcovia koaličných strán (dvojka, štvorka, päťka)
strany    -  koaličné (väčšina)
     - opozičné (menšina)
Výkonná moc   - prezident -  zvolený na 5r obdobie
               - navonok zastupoval republiku
		- hl. veliteľ armády, mohol rozpustiť parlament, menovať novú vládu,
		  dohliadal na zákonnosť
               - Masaryk (1918-35), Beneš (1935-38), Mácha (1938-koniec ČSR)
  		  - vláda - riadi a spravuje štát
			   - 1. Koaličná - určená voľbami
					 - predseda vlády (preds. najsil. koaličnej str.)
					 - závisela od vytvorenia väčšiny
					 - keď niektorá koaličná strana prestala podporovať vládu nebolo  


Jednoducho. Aha, taky kvader. Ako vypocitas jeho objem? 

- Predsa dlzka krat sirka krat vyska. Teda a krat b krat c. Ale co to ma... 

- Hej, to je v trojrozmernom priestore. Ale co v stvorrozmernom? 

- Prosim ta, uz sa nehraj na Einsteina. 

- Tusim, ze nevies. Je to a krat b krat c krat d. Logicke, nie? 

- Ked myslis... Ale co to d? 

- Cas. Teda casova jednotka. 

- Myslis sekundu? 

- Ale chod. Myslim chronon. Kazde teleso ma urcity pocet chrononov a vsetky nam zname telesa maju toto decko rovnake - co vsak neznamena, ze okolo nas nie je mnozstvo telies s odlisnym poctom chrononov. Ale staci rozdiel nepatrneho zlomku a my ho nemozeme vnimat. To mas ako keby boli dva stvorce na jednej rovine a potom by sa jeden z nich posunul o kusok nad alebo pod tuto rovinu. Tym padom by okamzite prestal vzhladom na tuto rovinu a druhy stvorec existovat. 

Zhrozene som sa nanho pozrel. Chudak - a kedysi to bol taky rozumny clovek... Ale aspon je s nim sranda. 

- A ako chces ten cas vratit? - spytal som sa zlomyselne. 

- Ked bude decko zaporne, cas pojde dozadu. 

- To chces zmenit to - ehm - decko? 

- Nie. Jednoducho cely objekt v priestore vynasobim minus jednou. 




Čepele nesmú mať ostré hrany (hokejkové meče musia byť dôkladne obrúsené). Špička meča musí byť riadne zaoblená. Záštita nesmie obsahovať žiadne ostré hrany a hroty, prípadný kovový spojovací materiál musí byť dobre zabezpečený (žiadne trčiace šróby, či kovové hrany). Meče nesmú byť príliš ľahké (bambus), ani príliš ťažké (lisované drevo).
§	Sekery
Pri sekere sa merajú dva najvzdialenejšie body včetne ostria, teda uhlopriečka. Ostrie sekier musí byť vyrobené z molitánu, karimatky, či podobne mäkkých materiálov. Nie sú povolené tvrdé materiály ako lino alebo tvrdá guma, ani farby, ktoré by zvýšili tvrdosť ostria. Ostrie sa musí po dopade rany ľahko ohnúť.
§	Palice
Palice sa merajú podobne ako sekery. Palice musia mať hlavicu z molitanu, alebo z podobne mäkkého materiálu. Hlavica musí byť dobre upevnená a po stlačení musí mať hrúbku minimálne 10 cm.
§	Bijáky (Cepy)
Bijákom sa myslí zbraň, ktorá je zložená z dreveného  poriska a mäkkej molitanovej gule upevnenej k porisku špagátom. Guľa musí mať priemer okolo 10 cm, nesmie byť vyrobená z  tvrdých materiálov, ani nesmie byť nijako zaťažená. Veľkosť gule sa započítava do dĺžky špagátu.
§	Pochodeň (Fakľa)
Fakľa musí byť ako každá iná zbraň schválená organizátormi. Horí 5 minút, potom je nepoužiteľná. Lúčmi môžete dať len dva zásahy, potom “zhasne” a ďalej už nezraňuje.
o	Štít
Štíty nesmú mať žiadne hroty a kovové doplnky. Všetky rohy musia byť zaoblené a všetky hrany obrúsené. Štíty rozoznávame v troch veľkostiach:
§	Pästný štítik (Bakler)
Pestný štítik musí byť držaný ”a la pokrievka” – najväčší rozmer do 20 cm
§	Malý štít
Malý štít (vätšinou guľatý) – najväčší rozmer do 40 cm
§	Stredný štít
Klasický štít – najväčší rozmer do 60 cm	
§	Veľký štít
Veľký bojový štít, určený  hlavne do bitev – nutný pás cez rameno – najväčší rozmer nad 60 cm
o	Kombinácie zbraní


	SMRŤ
Keď je dobrodruh zabitý, musí svojmu vrahovi odovzdať list, ktorý dostal pri skúške povolania a ktorý môže útočník použiť ako trofej (jednu alebo viac – ako je uvedené na liste).  
V prípade, že postava zomrie, má dve možnosti. Buď si vytvoriť novú postavu na 0. úrovni, alebo sa prihlásiť k svojej pôvodnej postave a klesnúť o jednu a pol úrovne (preto si svoju smrť dobre rozmyslite J). Hráč už nehrá svoju postavu, ale inú (napr. brata, alebo úplne niekoho iného).
o	PRAVIDLO “ČOŽE ?”
Ak na vás protivník použije nejakú schopnosť, kúzlo apod., ktorú z nejakých dôvodov nepoznáte, poviete “Čože ?” Hra sa preruší a protivník je povinný vám vysvetliť čo na vás použil a aké to má pre vás dôsledky. V prípade pochybností je možné obrátiť sa na najbližšieho organizátora.
o	ĎALŠIE ROČNÍKY
Pretože sa plánujú ďalšie ročníky a kontinuita deja, môže si hráč svoju postavu na konci hry zaregistrovať (teda jej meno, povolanie a úroveň) a v ďalšom roku ju opäť hrať. Môže teda v hraní svojej postavy pokračovať a zlepšovať jej schopnosti tak dlho, kým bude LARP trvať.
o	POWERPLAYERI
Pravidlá slúžia k tomu aby sa predišlo hádkam a zabezpečili klasickú LARPovskú zábavu. Niektorí hráči však hľadajú štrbinky v nich a používajú ich ako kladivo drtiac svojich protivníkov. Takíto hráči doslova ničia vytvorenú atmosféru. Každý, kto vo svojom okolí zbadá powerplayera, má svätú povinnosť ho čo najrýchlejšie (a pokiaľ možno bezbolestne) vyradiť z hry. A každý, kto zistí, že sa z neho stáva powerplayer, by mal čo najrýchlejšie vyhľadať najbližšieho organizátora. Ten mu už poradí, čo robiť... J
o	DRUŽINA
Hráči väčšinou nebojujú sami ale združujú sa do družín. Tým sa ich sila (niekedy až veľmi) zvyšuje. Maximálny počet dobrodruhov v družine je 7 ľudí. Týmto pravidlom chceme zabrániť tridsaťčlenným armádam, proti ktorým sa nenájde žiaden protivník...
-	Vojak
o	Skúška povolania
Pretože vojak nekradne a nemá rád mágiu, bude uňho stačiť znalosť všeobecných pravidiel a čo má robiť v prípade, že na neho kúzelník hodí guľu (vykríkne číslo,  odtrhneš životy a vezmeš ho sekerou). Jemné nuancie jednotlivých fines z každého povolania mu iste niekto svetaznalý vysvetlí na mieste.
Pri postupe na nultú úroveň by mal istú znalosť zbraní a súbojového systému preukázať, a to lepšiu ako ostatní.
Súčasťou skúšky bude aj cvičný súboj s rovnocenným súperom a hernou zbraňou.
§	0. úroveň


Zaklínadlo: Avidius
- “neviditeľného” označíte žltou stužkou a ostatní by sa k nemu ako k neviditeľnému mali správať.
- súčasne sa zneviditelnia i všetky neživé veci, ktoré má neviditeľný pri sebe. Po odložení neviditeľnej veci sa táto vec zviditeľní !
- ak neviditeľný zoberie nejakú vec, táto zostáva viditeľná ! Neviditeľný musí ostatným hráčom a CP oznamovať, ktoré veci sú viditeľné !
-pôsobenie kúzla končí vo chvíli, keď neviditeľný začne hovoriť, útočiť, zosielať kúzla...
- neviditeľný je stále počuť, zvieratá ho vycítia !
-zosiela sa dotykom

Sugescia
Magy: 9
Zaklínadlo: Plamene ťa zhltnú, ak trikrát pravdu neodpovieš!
-obeť musí na tri otázky pravdivo odpovedať áno/nie
-je pri zosielaní nutné hľadieť do očí
-!!! na niektoré CP vďaka ich mentálnej odolnosti neúčinkuje !!!


Boj
Svoje bojové schopnosti získal chodec cvičením a skúsenosťami so svojim “mečom”. Preto sa následujúce veci týkajú chodca len pri boji s jeho spriaznenou zbraňou. Okrem stáleho +1 do zásahu získava:
1. Na druhej, štvrtej, šiestej….. +1, +2, +3 ….. pri boji proti nemŕtvym.
2. Na druhej ďalší bonus v boji so zvieratami +1.
3. Na tretej úrovni schopnosť 1 krát za deň zdvojnásobiť zranenie. A to vykríknutím “Moja oceľ ťa spáli!” (na šiestej 2 krát za deň ….)
daľej dokáže chodec prepojiť svoju myseľ s mečom a prepožičať mu svoju magenergiu.
§	Kúzla meča: 
·	2. Úroveň
Zmena kovu 
Magy:2
Zaklínadlo: “strieborná (zlatá) ti sluší”
chodcov meč sa po dobu bitky zmení na strieborný či zlatý

Nebeský úder
Magy:2
Zaklínadlo: “Nebo ťa zaprie!”
Pozn.: s “Moja oceľ ťa spáli!” za trojnásobok
nemŕtvy bude zranený za dvojnásobok pri prvnom zásahu 
(ak je takto zranitelný)
·	3. Úroveň
Odplata
 Magy:2

"Neboj sa, dokážem sa o seba postarať," odpovedal a už vo chvíli, keď to vyslovil vedel, že klame. Vedeli to obaja. Ak by naň zaútočili, nemohol by robiť nič. Nemal sa ako, ani čím brániť. Doteraz sa nik neubránil. Zbrane mali iba Berinove gorily a bolo hlavne v ich záujme, aby to tak ostalo. 

Vonku ešte stále pršalo a vyzeralo to, že dážď tak skoro neprestane. Povytiahol si kapucňu a vykročil do sivého prísvitu. Hradba mračien sa na okamih rozostúpila a tak mohol uzrieť modravé záblesky Štítu, spoza ktorého iba nejasne vytŕčali kontúry jednoliatej masy budov. Mesto. Tam kedysi žil. 

Akokoľvek sa tomu snažil zabrániť, spomienky sa vrátili. Vracali sa vždy rovnako neodbytne a Roman vedel, že sú súčasťou trestu. Rozmýšľal o tom večere už toľkokrát, prevracal ho vo svojej hlave v rytme krokov, vracajúcich sa k nemu ozvenou, odrazenou od stien rozpadajúcich sa panelových domov. 

Opäť otváral dvere svojho bytu, cítil pach stien a syntetického koberca. V úzadí počul slabý hlas dievčiny, drmoliacej príval presvedčivých slov o tom, že ich výrobok je zaručene ten najlepší. V kuchynskom boxe stáli dva nedopité poháre, klimatizácia tíško bzučala a uprostred toho všetkého sa vznášali vzdychy. Posledné, čo si pamätal, boli vydesené oči jeho ženy, z ktorých sa rýchlo vytrácali známky rozkoše. Zvyšok udalostí poznal iba z toho, čo sa dozvedel na súde, kam ho odviedli s rukami v putách. Do tej chvíle bol policajt. Potom prestal existovať. Nebol ničím. Číslo, vymazané z pamäti počítača a s ním vymazané všetky jeho práva obyvateľa Mesta. I keď impulzy z jeho zbrane nikoho nezabili, v zúrivosti vystrieľal zásobník do zariadenia bytu a premenil ho na hromadu trosiek. Muž, v ktorého náručí našiel svoju ženu, stál v hierarchii Mesta dosť vysoko na to, aby ho odsúdili. A Mesto poznalo iba jeden trest. 

Vlastne to ani nebolelo. Iba na krku mu ostala malá jazvička. Tak malá, že ju takmer nebolo vidieť ani pri podrobnejšom skúmaní. A predsa, od okamihu, keď sa za ním zatvorili turnikety výpustí a aktivovalo sa ochranné pole, cesta späť prestala existovať. V jeho krvi ožili tisíce mikroskopických vrahov. Doporučili mu, aby sa čo najskôr vzdialil z bezpečnostnej zóny. Päť minút po tom, ako to urobil, boli jeho noví, vražední symbionti aktivovaní. Ak to chcel skončiť, stačilo sa vrátiť o pár desiatok metrrov. Bolo by po všetkom. Neurobil to. 

Hakimove auto parkovalo tak, kde zvyklo parkovať vždy. Roman by sa čudoval., keby ho tam nenašiel. Aj Hakim, ktorý sedel vo vnútri, mal v očiach ten istý tvrdý lesk. Mal ho v očiach včera, predvčerom a po všetky tie ostatné dni, čo ho Roman poznal. Jeho zabijácky pes ležal na sedadle vedľa neho, papuľu s tesákmi, vytŕčajúcimi až po spodnú čeľusť mal položenú na predných labách. Prižmúrené oči neotvoril ani vo chvíli, keď sa Roman priblížil. Ale ten veľmi dobre vedel, že pes ho neustále pozoruje. Stačí jediné gesto jeho pána, aby vyrazil. Hakim by to veľmi rád urobil. A v Romanovom prípade určite s veľkou chuťou, pretože odjakživa nenávidel policajtov, aj tých bývalých. Tu síce žiadni policajti neboli, ale nenávisť ostávala. Straty zberačov boli v poslednom čase i tak dosť vysoké, Hakim to vedel a tak sa snažil ovládať. 

"Tvoj kolega nemal veľa šťastia," podotkol Hakim ledabolo: "tak sa snaž, aby si bol lepší. Inak ti stiahnem prídely." 

"Počul som," odvrkol Roman: "lepší menší prídel, ako byť mŕtvy. Alebo ste tých z päťky nedajbože nechali nažive?" 

Hakim otvoril dvere auta a vystúpil. Roman v prvej chvíli zatajil dych, ale keď videl, že psa nechal vo vnútri, uvoľnil sa. Hakim si vyhrnul golier kabáta. Vysoko nad nimi preletelo ANTI G. Jeho tlmené bzučanie doľahlo až k nim. 

"Skurvený život," zahrešil Hakim a keď sa zvuk stratil, dodal: "Tá tvoja štetka zase príliš načúvala, čo?" 

Zabodol prst do Romanovho plášťa, chvíľu sa pohrával s jedným z gombíkov, nespúšťajúc z neho oči. 

Okolo Andymonu krúžili dva mesiace, Gedon a Ladym. V noci, keď hladím z otvoreného okna, vidím jeden alebo druhý z nich ako svetlú gombičku alebo ako malý kosáčik na temnej oblohe. Nedosahujú ani polovičnú veľkosť Mesiaca, ktorý lieta okolo Zeme, naše slnko zakryjú iba čiastočne. Andymon nepo­zná úplné zatmenie slnka, ale len priechody mesiacov. Ak prižmúrim oči, aby som mesiace videl ostrejšie, na drobnom kotúčiku Gedonu rozoznám poľahky svetlejšie oblasti a tmavé škvrnky. A tam, na jednom z týchto výbežkov, sa nachádzal náš prvý oporný bod.
Aj vtedy, keď sme nemohli vstúpiť na planétu a keď sa nám zdalo, akoby sa všetko zastavilo, sa naše pohľady často upierali na mesiace.
Raz, keď som spoločne s Delthom vošiel do prázdnej centrály, z hlavnej obrazovky svietil Gedon. Delth nevrlo vypol ob­razovku. „Tí malí akosi často zízajú na mesiace. Najprv kričia na plné hrdlo ,Vivat Andymon!`, a keď sa vyskytnú prvé ťažkosti, obrátia sa mu chrbtom."
Pokrčil som plecom. Každá skupina mala špeciálne úlohy a záľuby. Prečo by sa Daleta, Gimth, Mega a ostatní zo štvrtej skupiny nemali zaujímať o mesiace?
„Uznávam, tie štyri mesačné sondy boli – z čisto vedeckého hľadiska – veľmi úspešné, ale…" Zaváhal, potom pristúpil k jednému z komputerov a zakódoval rozkazy. Na displeji sa objavili viacfarebné diagramy. „To sú naše rezervy energie a materiálov. Ak s nimi budeme šetrne zaobchádzať, vystačia ešte mnohým generáciám."
„Generáciám?" Mal som pocit, akoby sa mi na sekundu zastavilo srdce.
„Hej, generáciám. V každom prípade však rátajme s tým, že nijaké evolučné zázraky sa nedejú, a už vonkoncom nie na Andymone. A čo sa týka Jotiných a Iloniných prepočtov… Zrejme pritom vychádzali viac zo svojich želaní než zo skutoč­nosti."
Prerušil som ho. „Aj Gama urobila… jej prepočty sú fundo­vané a okrem toho…"

„Čo sa robí?" opýtal sa Gimth.
Nevrlo som naňho zazrel. Zvuky stíchli. Rýchlo som zabočil za roh.
Celá desiata skupina na mňa nazlostene gánila. Na mierne zaoblenej dlážke chodby vedúcej k hangáru stáli desiatky kontajnerov. V jednom čosi potichu bublalo.
„Haló," pozdravil som ich, „zase dačo kujete proti starému?"
„Veď vieš, že sme vždy najporiadnejší," odvetila Nrada a vyzývavo si ma premerala.
Horel som zvedavosťou. Načo sú tu tie kontajnery? Čo znamenajú tie zvuky? Ale nechcel som sa robiť dôležitým; už to bolo zlé, že ma volali „starý".
„No dobre," povedal som ťahavo, „aspoň viem, že si na vás musím posvietiť. Už vidím, ako si vás všetkých do radu prehnem cez koleno." S tými slovami som chcel odísť.
V tú chvíľu Gimth ožil. Nrada sa mu postavila do cesty, ale on ju jednoducho odsotil. Keď jej na pomoc pribehol Atrith, bol takmer taký veľký ako Gimth, všetko sa zomlelo za pár sekúnd. Gimth chcel otvoriť kontajner, v ktorom podozrivo bublalo, ale ten sa prevrátil a vypadli z neho akváriá, plastické a sklenené nádoby rozličnej veľkosti. Mnohé pritom pukli alebo sa rozbili. Na dlážku sa vyliala voda zmiešaná so zelenými popínavými rastlinami. Pri nohách sa mi hádzali striebristé, červeno bodko­vané rybičky. Dasza nahlas zvýskla, Gimth uskočil dozadu, vrazil do mňa, až som sa pošmykol a pristál som medzi slizkými riasami a vodnými živočíchmi. Sedel som tam ako obarený a obzeral som sa okolo seba. Potom som sa vedno s ostatnými rozosmial.
Vrtká, drobná Bhriga chytala holými rukami rybičky, ostatní zbierali mušličky a vodné chaluhy do poloprázdnych nádob, čo sa zachránili.
Laath pristúpil k jednému z interkomov a dal lodnému komputeru príkaz, aby servisné roboty vyčistili chodbu. Bol to zbytočný povel.
„Hm," uľahčene som si vydýchol, keď bolo najhoršie za nami, „stále nechápem, prečo ste to predo mnou tajili. Veď vypestovať nové druhy a previezť ich trajektom na Andymon je celkom normálne, aj Ilona bude určite spokojná, keď sa dozvie, akých má pomocníkov. Pre ktoré jazero ste vlastne určili ten náklad?"
Mlčali, pozerali jeden po druhom. Pilasth, najmladší z desia­tej skupiny, si cumľal prst, čo si poranil na úlomku skla.
„Ja mu to poviem," nečakane sa ozval Laath.
„Opováž sa!" pohrozila mu Nrada a päsťou ho štuchla do boku. Ale Laatha to nevyviedlo z rovnováhy.
„Je to náklad mimo plánu určený pre lagúny v delte Severozá­padnej rieky." Laath sa zasekol, keď zbadal nevraživé pohľady súrodencov.
Nevedel som, čo to znamená. Načo sa teraz starať o početné malé jazierka? Na rozdiel od oceánu, ktorý obsahoval vyše dvanásť percent soli, poskytovali vhodné podmienky pre život, lebo obsahovali len dve až šesť percent soli. Ale doteraz sme sa tejto úlohe nevenovali.
Laath sa spamätal a pokračoval: „Tam pri mori by sme si chceli založiť vlastnú nezávislú osadu. Nevrátime sa do Oasisu. Tam by sme si sadli do hotového hniezda a to nás nebaví. Osadníci sa priveľmi opičia po Zemi. To je všetko."
A ja blázon som dúfal, že mi azda pri stavbe lode pomôžu dlhšie než šesť mesiacov, na ktorých sme sa pôvodne dohodli. Zamyslene som si z nohavíc utieral chaluhy. Nechcel som, aby si všimli, ako ma sklamali.
„Hádam si nemyslíte, že vám to zakážem, aby ste sa mohli búriť? To ste na veľkom omyle," povedal som. „Doteraz si každá skupina hľadala sama vlastnú cestu. Pre Andymon ste ako stvorení."
Uvedomoval som si, že sú to veľké a priveľmi všeobecné slová. Vždy sa vidí až neskôr, ktorá cesta je naozaj originálna. A čo sa týka opičenia sa po Zemi – kto z nás pozná Zem? Nanajvýš ak nepatrný, dávno neaktuálny výrez z totaloskopu.
„Nevravela som vám," soptila Nrada, „keď sa o tom dozvie, už nás to nebude baviť."
Z oboch strán sa hrnuli servisné roboty. Čistiacimi hubami širokými ako chodba stierali vodu. Až po členky sme stáli v zelenkavej brečke a hubice automatov výstražne hučali. Ako na povel sme sa zohli a zachránili sme posledné živočíchy a rastliny. Prekvapilo ma, ako vrtko pri tom zareagoval Gimth. Za pár sekúnd sa všetko skončilo. Iba hubice nám ešte chvíľu mľaskali okolo nôh ako smädné slonie choboty.
Pozerali sme na seba, akí sme premočení. Bhriga obviazala Pilasthovi prst.
„Vravíte, že chcete žiť inak než doteraz?" nečakane som sa ich spýtal.


Čo som napísal, nie je určené pre Betha, ale pre Betha, pre mňa. Či som si na začiatku nekládol otázky? Myslím, že som sa aspoň o kúsok priblížil k odpovedi na ne. Čo som? – Som čiastočka ľudskej pospolitosti šíriacej sa vesmírom. A som poranený smrteľník, v niektoré dni ledva držím v ruke ceruzu. Milujem pohľad na šíre, otvorené priestory súše alebo mora ­a želám si teraz, aby sa kroky na odvrátenej strane terasy zase vzdialili.
„Ešte pár minút, prosím, na večeru prídem trochu neskôr." Ťažké oblaky zahalili jemnú deliacu čiaru horizontu. Nebo a oceán sa zlievajú dovedna v chmúrnej hre podvečerných farieb.
Niekde tam vonku, z môjho stanovišťa azda pod masívnou guľou Andymonu, sa nachádza stará loď – a zárodok novej. Potrvá ešte desaťročia, kým ju vyšleme do vesmíru. Život na nej sa prebudí až vtedy, keď sa loď priblíži k svojmu cieľu, ďalekému planetárnemu systému, ktorý sme si vyhliadli už teraz. Akú šancu budú mať naši kozmickí potomci, usadia sa tam, pre­žijú? V najpriaznivejšom prípade tam nájdu formovateľný svet ako Andymon a vytvoria si vlastnú zem. V najhoršom prípade nájdu iba holé kamenné púšte bez atmosféry, nedobytné napriek všetkým našim technológiám. V tom prípade budú musieť žiť v kozmických obytných valcoch alebo pod kupolami. Môžeme im zaručiť iba jedno, planetárny systém – viacej alebo menej vhodný surový materiál.
Ešte sme sa nerozhodli, ale pravdepodobne ich o sebe poinformujeme len minimálne, ako nás stavitelia starej lode poinformovali o sebe. Budú si klásť tie isté otázky ako my: otázku odkiaľ a kam – a otázku, kde je tá Zem, čo nás všetkých spája. Nie je zvláštne, že záhady svojho detstva a mladosti vyriešime tým, že ich odovzdávame ďalším? Som presvedčený, že nie sme ani prví ani poslední. Naša loď je len jednou z mnohých v dlhom rade. Postavila ju Alfa a Delth, Gama a Beth a ich súrodenci na planéte, ktorú nepoznáme.
More stmavlo, takmer sčernelo, nad neviditeľnou deliacou čiarou sa jagajú prvé hviezdy. Čierne, mŕtve more pod rovnako čiernou, rovnako mŕtvou oblohou? Obe sú síce čierne, ale nie mŕtve, a ak, tak len prechodne v nich nie je život. Sme iba vlnou veľkého náporu. Všade medzi hviezdami, sledujúc zákony vlast­nej evolúcie, sa budú uberať do diaľav. Možno desiatky, možno už milióny lodí, ktoré budú tkať koberec ľudskej civilizácie v galaxii.

Všetko je len začiatok.

3
No, umučenie je už skončené; úbohá obeť si konečne oddychuje. Ah, čo sa natrápil
ten Maťko Rafikovie, nebožiatko, kým previedli na ňom túto premenu! Veru by mu dobre
padlo tak pochodiť si trochu po izbe, keby mu i to nešlo tak akosi naopak, nemotorne; ale
darmo je: chodí len po veľkej biede ako kohút, keď sa mu nasnuje chlp vlasov na ostrohy.
Toto všetko pochodí stadiaľ, že Maťka obliekli do nových šiat. Táto novota všetka dala by
sa ešte len vystáť, ale čižmy, tie čižmy! Nie akoby snáď boli malé - to božechráň - lebo ich
starý Juro Rafika a jeho žena Katrena na Michala na jarmoku kupovali, nuž a čo tí raz
kúpia, to už len vari nebude tesné! Čižmy teda nie sú tesné, ba práve privoľné, že by sa
do každej i po dve také nohy zmestili, ako sú Maťkove. A predsa robia oštaru; ako je to?
Nuž ale pane bože, ako by aj nerobili, keď sú na nich také vysoké opätky ako klátiky, až
Matej musí v nich tak stúpať ani na štuliach. A čo horšie: nohy sa mu v nich sem a tam
mykajú, vzdor tomu, že je v nich po hodnom vechti slamy; v čižmách zavreté povetrie valí
sa von a dnu hore sárami a opätkovou dierou, z čoho povstáva asi taký hlas, akoby prasa
v kutici krochkalo. Nuž či potom div, že sa Matej nemôže nijak spriateliť s touto, predtým
nezvyčajnou obuvou, keď mu ona ťaží na nohách ako väzňovi putá, a že banuje za
krpcami. A je to aj celkom prirodzené. Veď len pozrime, aký je rozdiel medzi čižmami,
a ľahkými krpčeky. Krpec veru netlačí nikde nohu, ale ako samorastlý prilieha na ňu.
A potom jak ľahko je na krpce navyknúť tomu, kto predtým chodieval bosý. Na krpci veru
niet opätku, aby mu pätu neprirodzene dvíhal, ale je krpec rovný, takže človek v krpcoch
práve tak prirodzene chodí, akoby bol bosý.
Maťko Rafikovie je teda preto ako umučený, že prvý raz v svojom živote dostal
čižmy. Nuž toto bolo by ešte len ešte, dalo by sa i to nejak zmôcť: ale - čo horšie - zvliekli
mu predošlé, sedliacke šaty a obliekli ho do nových, panských. Hja, veru tak, Matej
Rafikovie nie je už sedliacky synak: veď, aha, biele nohavičky, zelenou šnúrou cifrované,
sú hen pod pecou, čierna halienka, pekne vyšitá, červeným; saténom vrúbená, prevesená
je na žŕdke, široký klobúk s dvojitou stužkou a dvanástimi novými špendlíkmi, čo si bol
tejto Trojice zadovážil, visí tam v kúte pri lampáši na kline. Za predošlé, skvelé šaty, dostal
počerné pantalóny a kabát z lacnej, tenkej látky. A ako sú ušité! Aspoň kabát patril by
vlastne do múzea; je krátky, ale široký, že by mohol ešte i druhý Matej vojsť doňho; na
chrbte zbýva veľká kukla, miesto toho zase pod pazuchou reže, lebo tam je tesný. Na
chlapcovej hlave sedí malý klobúčik, ľahký ani pavučina, ani ho necítiť. Ale naostatok i
toto by prešlo, keby mu boli aspoň dávne košele ponechali. Nie, vzali mu i tie s bielymi,
širokými tkanicami a dlhými širokými rukávmi, a dali mu miesto nich mušlienové, na
ktorých niet ani širokých tkaníc - len plátenné gombičky, ani rukáv nevisí na nich naširoko,
lebo je za päsťou sfercovaný a úzkym obalčekom zošitý.
Nuž takto pochodil neborák Matej Rafikovie; z pekného, štíhleho chlapca, ktorý
včera bol taký driečny ako tá jedlica, za hodinu urobili strašidlo do konopí. Svetlé, mäkké
vlasy, ktoré ešte len včera si bol pekne za uši začesával, sú dolu: obstrihal mu ich mlynár,
jediný barbier v celej dedine, ponechajúc mu len nad čelom šticu. Hja, najnovšia móda!
A Matej veru plače, ale ako by aj neplakal, keď ho takto spotvorili; no neplače len
on, ale aj stará Katrena, jeho mať. Ale ako by neplakala, keď najmladšie dieťa jej dnes ide
preč. Dnes pred večerom jej ho zavezú na železnicu a tá ho zanesie pán boh vie kam za
hory, za doly, až hen do Nireďházy. Kdeže je tá dedina a či je mesto? Ó, to je veru
ďaleko, ďaleko!
„Ach, moje dieťa, už mi nedonesieš trávy, ani nenaškrabeš švábky, keď ja pôjdem v
lete do poľa. Moje ručičky zlaté!“ A mať nechajúc háby hábami, šla naprostred izby a
oblapila chlapca, ktorý začal ešte väčšmi plakať.
4
„Nemazniže sa, stará, maj aspoň ty rozum!“ napomenul ju starý, otvárajúc malú
armarijku, ktorá je za stolom v samom kútiku. Dlho sa tam prehŕňal, aby mu tvár nevideli,
aj to, čo z nej tu i tu ukradomky utrel.
„Akože by som neplakala, keď som si všetky deti doma zariadila, len toto sa
nemohlo tu zmestiť. Janko i Ondráš budú doma, len Maťko sa mi musí pomedzi svet
túlať.“
„Keď sa trochu potrápi, bude mu ešte lepšie že nám; aspoň nemusí tak hrdlačiť. Ja
viem, keď sa vyučí a vstúpi do človečenstva, že bude rád, že sme ho poslali preč.“
„Úfala som sa, úfala, že sa mu tuná dobré miesto trafí - a ono nič, nič!“ nariekala
sama sebe stará Katrena.
A ako by nenariekala? Veď sa ona úfala, že i Maťka nejak doma zaopatrí, keď
dvoch starších zaopatrila - a on nič! V Kúdeľanoch sa majetok rodičovský medzi deti
nedelí. Zalanským sa prihodilo prvý raz, že Jano a Ondráš Pekárovie sa podelili, keď sa
už nemohli vonkcom zniesť. Toto - ako povedám - bol prvý prípad na delenie od pamäti
sveta. Deľbu obídu tak, že keď dajeden z gazdov má syna, Jana, ten ako jediný zostane
doma, aj do domu sa ožení. Ak má dvoch, Jana a Ondráša, tento druhý musí ísť na
prístupky do takého domu, kde nemajú Jana, len Katru. Ak má Jana, Ondra i Mateja: toho
ostatného, chudáka, pošlú na remeslo. Preto je to, že v matrike jest hodne Matejov, v
dedine ich je veľmi málo; lebo všetkých rozoženie stará obyčaj po tomto šírom svete. Nuž
takáto suďba stihla i nášho Maťka. Pravda, až donedávna úfala stará Katrena, že i jemu
nájde prístupky - a síce u Trepanovie kmotrovcov sa mu triafalo miesto ku Katre, čo je
Maťkovi akurát vrstovnica. Deti ešte do školy chodili a kmotry sa už zriekli, že vstúpia do
rodiny. A bolo to isté ako na písme; lebo ešte takto rok, keď boli Trepanovci u Rafikovcov
na hostinu volaní, sľubovali, že veru tak a tak, na prístupky nevezmú iného, len Maťka; aj
o dva týždne nato v Medovciach na jarmoku sa tiež spolu vodili aj častovali a stará
Katrena bola by si dala hneď hlavu odťať, že je už všetko v poriadku.
Ako povedám - všetko sa zdalo byť v poriadku, aj bolo by bývalo dobre, keby - hja,
keby - vraj - nie keby, boli by sme v nebi - keby, reku, práve teraz na Jakuba nebol
doniesol čáp do Trepanov malého Janka. Všetky nádeje Katrenine zrútili sa na hŕbu, jako
z karát postavená búdka. Trepanovci hneď na krstení povedali Rafikovcom, že už teraz
nebude z nich nič, takže stará Katrena v obrátení šla do Medoviec kúpiť mušlienu a
hupkom bežala do Čkorov, aby jej stará Čkoruľa zostrihla pre Maťka na košele, lebo že
chlapca idú vypraviť do sveta na remeslo. Stará Čkoruľa jej vďačne zostrihla - veď ako by
aj nie, keď to tak dobre rozumie, mohla sa veru aj naučiť panské košele šiť, keď i Mateja i
Miška vyprávala naraz do sveta.
Tak, hľa, prišiel deň, v ktorom mal Maťko odísť.
Stará Katrena ukladá Maťkove hábočky do uzlíka, ktorý položí do tanistry k
novoupečnej tučnej merinde, aby synček na ceste dajak od hladu nezomrel a v tom
cudzom svete ľahšie privykal.
„Ach, moje nebožiatko, akože ťa, ako zabudnem; ktože mi bude kto, čítavať v
nedeľu z Písma a pekných knižiek; v kom že sa vše poteší v nedeľu na katechizme . . .“
„Mlč, stará, daj chlapcu pokoj, iba sa zas rozplače.“
„Kedyže mu mám všetko vyrozprávať, ak nie teraz?“ Po chvíli sa dohrnú ľudia, pred
tými len nemôžem plakať a vravieť!“
Starý pozrel von oblokom a videl, že k nim ide Ondriš Trovkovič. Ide švagor;
povedal som ti, nemazni sa; radšej by si bola zamietla! Pozrí, aká ti je izba!“
„Pane bože!“ zadivila sa stará, a bežala chytro po metlu; toto sa jej prvý raz
prihodilo, čo je vydatá, že zabudla izbu zamiesť. Keď Katrena okolo dverí zametala, vošiel
švagor, Ondrej Trovkovič.
„Pán boh pomáhaj !“
5
Všetci pozreli naň zadivení, že s takým pozdravom prichodí, akoby bol v poli popri
ich zemi prešiel; ale predsa mu zaďakovali:
„Pán boh uslyš!“
Ondriš Trovkovič až teraz zbadal, že čo to vystrelil. Zamrzelo ho to, až sa poškrabal
za ušima, a doložil :
„Zberáte sa, zberáte?“
„Veď, zberám, s biedou,“ odpovedala Katrena. „A kde je vaša?"
„Hja, tá súkno tká; vieš, že sa ide prepásť za robotou," doložil nevrlo Ondrej, lebo
nerád videl, keď sa niekto presiľoval v robote. Na ňom veru bolo poznať, že rád za kratšie
ťahá; bol vypasený ani medveď, na rukách nemal tvrdých mozoľov, známky to vytrvalej
práce, ale mal pozostatky mozoľov mäkkých, ktoré dostáva len ten, čo v robote nedrží
mieru. To vám tak ide, ako - nehodno primeriavať - so zlým volom: raz sa zasekne, druhý
raz trhne. Takýto vôl potom dostáva na šiji mozole. Tak aj Trovkovič mal mozole od
neriadnej práce. Nuž a že Ondriš Trovkovič s robotou nezostával na chvoste, to je
zásluhou jeho pilnej ženy Katry, ktorá neraz musí poťahovať za muža. Táto Katra je sestra
Rafikova.
„Ba hroma!“ zvoláte vy, keď po deravých krpcoch, nezapätých na nohaviciach
háčkoch a červenom kožúšku poznáte, že Ondriš je nie sedliak, ale zeman. Nuž darmo je,
hoci nosí čierne nohavice a košele s úzkymi rukávmi, predsa si vzal sedliacke dievča
Katru Rafikovie za ženu.
„Berieš si sedliačku?“ spytovali sa ho zhrození zemania.
„Hej.“
Od tých čias Ondriš Trovkovič je vytvorený z kúdeliansko-zemianskych kruhov.
Zanevreli naň všetci. Nuž ale Ondriš nerobí si z toho ani máčny mak. Čo je jeho do ľudí, aj
do zemanov, len keď má zapekačku, dohán a teplý prípecok. Akí by mohli byť ľudia
šťastní, keby sa neuháňali za márnosťou tohto sveta. Len pozrieť na Ondriša, keď otvára
dohánový paklík a keď fajočku zahrabe do horúceho popola! A ešte keď si vloží do úst a
sadne na teplý prípecok! Vtedy zmiznú všetky vrásky z jeho starého čela a on, vzdor
tomu, že je chudobný ako kostolná myš, nečaroval by ani s direktorom slávnej famílie. A
trochu má aj pravdu. Direktor napríklad, mozoľuje od rána do večera, v lete kosí, až sa mu
štica parí, v zime mláti, až sa v dedine ozýva, a čo má z toho všetkého? Peniaze mu bez
osohu trčia v kapse, ani si len toho dohánu nedopraje za ne! Hej, mal by ich len Ondriš!
Ten by si kúpil za ne celé koleso dohánu, i prach by z neho vytriasol a len potom by si
zapiekol.
Stará Katrena neraduje sa veru, že jej švagor prišiel. A veru nie div, lebo v izbe sa
už ťahá dym z Ondrišovej zapekačky. Kým z domu sem prišiel, dve fajky vyfajčil. Prvá
fajka mu trvala až po šmikeň. Tam je oheň, Ondriš nemôže ho obísť. Vojde dnu a zapečie
si. Nuž veď akoby on mohol ísť nič po nič tak bez fajky; švagor by ho potom ani nepoznal.
„Nuž ideš, Matejko, ideš?“ A pohladil chlapca po bielej hlave. Chlapec sa znovu
pustil do plaču a utieral si oči, akoby ho ujčekov dym štípal.
„Na, doniesol som ti na cestu; peniažky si varuj !“ A ujček dal Maťkovi dvadsiatnik,
na ktorý už od dvoch mesiacov bol sporil. Chlapec vpustil ho do mešteka, čo mu mať
včera ušila a dnes ráno na hrdlo priviazala. Ked Ondriš takto obdaroval chlapca, za dobré
uznal mu dať aj pár naučení.
„Pekne sa drž, majstra slúchaj, veď ti ono bude tam dobre.“
Maťko veľmi nepočúva ujčekove reči, on sa celkom iným zapodieval. Hľa, tu je už
dvadsiatnik, toľko peňazí! Vlani mal síce na Trojicu mnoho peňazí, ale i vtedy chybovali
dva groše do dvadsiatnika. Prišiel sem aj Maťkov vrstovnik, susedovie Janko, ach, ako
závidel Matejovi dvadsiatnik! Bol by hneď pristal ísť do sveta, len aby i on taký peniaz
dostal. A ako sa díval na Maťkove háby! Hľa, z toho je už pán, a ja som len v gätkách.
6
Izba sa začala plniť. Prišli razom traja, a to - veru nie blázni všetko kúdelianski
remeselníci. Jeden je čižmár, volá sa Ondrej Zápotočný, pochodí z Kúdelian, jeho brat je
gazda. On sa nemohol v dedine zmestiť, musel ísť na remeslo. Pohnevkáva sa on trochu
na týchto Rafikovcov, že ho obišli, keď nedali chlapcovi šiť uňho čižmy, ale radšej kúpili od
ktoviekoho na jarmoku.
„Na aké remeslo ideš?“ spýtal sa chlapca.
„Na krajčírstvo,“ odpovedal za syna Rafika.
Mohli ste ho dať na šusterstvo, bol by sa vám aj u mňa vyučil.“
„Krpce plátať by sa aj pri otcovi naučil,“ poznamenal druhý remeselník, krajčír,
Matej Hryzok, ktorý rád zadával tromfy slabému čižmárovi.
„A ty var kabáty šiješ tak, ako ťa učili! Dajmibože šiť ženské kabátiky!“
Matej Hryzok v povedomí mravnej prevahy vypäl prsia a šiel k malému Maťkovi:
„Ondrej, pozriže, čože je toto? To je ženský kabátik?“ A ukázal na chlapcove šaty.
„No, nemáš sa čím chváliť; keby si bol takú robotu do cechy doniesol, veru že by si
ešte zo päť rokov musel vandrovať. Pozri tú kuklu na chrbte, to si mohol vystrihnúť, bolo
by na záplaty.“
„Ty, viem, že by si vystrihol, a potom, keď málo remeňa zostane a bojíš sa, že budú
čižmy tesné, namočíš remeň a do tých čias mlatčekom sužuješ, kým sa len, neborák,
nenatiahne. Ja som nie taký, ja zostrihnem radšej väčšie, lebo chlapec sa nebude veru
zosychať, ale bude rásť.“
„Hja, veru je tak,“ prisvečil starý Rafika, lebo mu akurát to bolo na jazyku, čo Matej
Hryzok povedal.
„Nevaďteže sa nič po nič, na majstrov sa to nesvedčí; kto je raz majstrom, nech si
zadrží svoj charakter,“ napomenul ich Ondriš Trovkovič.
„Hej, ja veru držím charakter, ani nezadieram do iných; ale tuto myslia, že nad nich
ani vo Viedni niet, a že druhý majster pochabé huby jedol na ráno,“ riekol Ondrej
Zápotočný, čižmár.
Matej Hryzok, krajčír, pohrdlive škubol pravým fúzom, takže chudák čižmár zostal
zahanbený a zapálil sa ani uvarený rak. Trovkovičovi začalo byť ľúto chudáka čižmára, i
stal si rovno na jeho stranu.
„Verubože, nehodno veľmi dohora hlavu dvíhať, lebo človek, keď si nehľadí pod
nohy, ľahko sa potkne, a čím väčšmi dvíhaš hlavu, tým ti väčšmi na nej budú vidieť uši;
ach, nuž, len tak si my buďme v láske a svornosti vospolok.“
„Ale hej; veď sme všetci akoby jedna rodina,“ prisviedčal Ondrišovi tretí majster, a
síce kováč Jozef Žmurkavý, a figliarsky hodiac naň okom, dôverne pokračoval: “Nuž veď
sa len rátaš i ty medzi nás? A či sa vynímaš? Ondriš, no?“
Ondriš nepovedal ani slova, lebo sa zahanbil, že mu napomenuli jeho remeslo. -
Nuž veru tak: Ondriš Trovkovič je vyučený kováč; tuná v Kúdeľanoch sa vyučil. Pravda,
nebolo to pekné od jeho otca, že zeman, a syna predsa dal - bože, odpusť hriechy - na
remeslo, a to ešte na kováčstvo. Nuž ale čo mal aj robiť starý Jonáš Trovkovič? Mal bol už
troch chlapcov, keď sa Ondriš narodil. Tí prví traja - dľa starého zvyku - dostali
starozákonné mená: Jonáš, Ezechiel a Daniel, tomuto štvrtému sa už nedostalo
príhodného mena, lebo ostatné prorocké mená sú len pre Židov, ako napr. Dávid, Izaiáš,
Joel, Amos, Abdiáš atď. Čo mal starý Jonáš robiť? Novonarodenému dal každodenné,
sedliacke meno, Ondrej. Už týmto samým bolo rozhodnuté nad osudom chlapca; akoby
bol otec vyznal: mám troch synov, tí budú sedieť na kúrii, tento štvrtý musí si inde poctivú
živnosť hľadať. – Tak ho už od malička obecali na remeslo. A Ondrej, akoby už tým
menom mal vštiepené nezemianske cnosti, od zemianskych sa odlučoval a so
sedliackymi chlapci sa najradšej bavieval. Tak, keď už bol hodný parobok, prišiel za učňa
k dedinskému kováčovi. To mu síce nechutnalo, ale, Ondrejko, trp! Tak pretrpel päť rokov
7
v učňovstve, až ho prepustili. Bol už vtedy mládenec na mieste, keď ho odprevadili až na
chotár, aby šiel na vandrovku. Ale čože, jeho tiahlo nazad do Kúdelian. Bolo tam hodné
dievča, Katra Rafikovie, a Ondrej si pomyslel: kým ja budem vandrovať, predchytia mi ju,
a ja zostanem na ľade. Nech psom tráva rastie, keď kone podochnú. Dlho nepremýšľal,
obišiel dedinu a opačnou stranou, poza humná, vrátil sa domov. Kým starý Jonáš
prikuľhútal domov, Ondrej za ten čas roztvoril i tanistru a zjedol ten dlhý makovník, čo mu
na merindu upiekli. - Jonášovi ťažko padlo veru syna vypraviť a odlúčiť sa od neho; veď
pán boh vie, či ho kedy vidí; Barbara, matka Ondrejova, tiež nariekala za ním, keď sa s
ním lúčila: nie div, že oba rozplakaní, rozžialení vracali sa domov a rozprávali, ako smutno
im už teraz bude. Boli ale dokonale prekvapení, keď videli za stolom sedieť svojho
najmladšieho syna, ktorého boli tak oplakali.
„Preboha, ale si to ty?“ zvolal otec.
„Ja som to chvalabohu.“
„No, to veru krátka vandrovka.“
„Vedel som, že vám bude za mnou ľúto, i vrátil som sa. Čo sa budem tam darmo
tárať pomedzi svet. Možno, že sa vám i doma zídem.“
„Nuž i to je pravda,“ prisvedčil slabý Jonáš; „keď sa zmestia traja, môže sa i štvrtý.“
A tak zostal Ondrej doma, na posmech celého sveta.
Každý sa vysmieval z jeho vandrovky; už ani sedliacki mládenci neprijali ho do
radu, a jeho meno Ondrej premenili na Ondriša; lebo že vraj to aj patrí, aby majster mal
inakšie meno než sedliak.
Nuž, môžeme ľahko uveriť, že Ondriš Trovkovič nerád videl, keď mu niekto
napomenul kováčstvo alebo vandrovku; ba nerád sa rátal medzi remeselníkov, nie preto,
že by bol snáď opovrhoval nimi, ale že tak smiešne vandroval. A ľudia mu ho ani
nenapomínali veľmi, len tak za chrbtom radi sa na ňom zasmiali. Jediný švagor Rafika tu i
tu ho bodol, hnevajúc sa naň preto, že keď si jeho sestru vzal, zápäť za tým pýtal i
ohromný výplatok po nej. Ani stará Katrena nemôže mu to zahudnúť.
Kým sa páni majstri takto hašterili, vstúpil do izby zamúčený mlynár, aby videl
Maťka, ako vyzerá v nových šatách.
„Oj, bude z teba chlapík; bol by za garbiara, taký je mocný. Oj, Matej, Matej, ktože
mi vyrazí vodu zo žľabov, keď ty odídeš?“
Chudák Matej musel sa usmiať na smiešnom majstrovi, keď mu zišlo na um, ako
mu raz s druhými chlapci zastavíli vodu na žľaboch, spustiac dolu nimi desať slamených
snopkov. Ako sa tie zastavili, tak sa aj voda zo žľabov vyrazila. Mlynár ako bez duše behal
po sadoch a záhradách, hľadajúc záškodníkov, ale tí už boli pán boh vie v ktorej doline.
Až o pol roka zvedel, kto bol pôvodcom toho kúska, a od tých čias držal Mateja za
pekného vtáčika.
Remeselníci povstávalí a mali sa na odchod. Čižmár Zápotočný dal chlapcovi
dvadsiatnik, jeho sok, krajčír Hryzok, vtisol mu dva dvadsiatniky. Čižmár si pomyslel:
„Hej, veru mu môžeš dať i štyri, keď si za háby zhabol; ale ja, čože som ja dostal
kedy od nich? Čo tie krpce poplátam . . . no veru, to mi je len ako psovi mucha!“
Najhlbšie začrel do vrecka kováč Žmurkavý; dal Matejovi dva rimštiaky, biele ako
srieň. Skoro zavoňal na nich, že sú veru staré, že veru dlho ležali kdesi v priečinku
v sypárni.
„Ľahko ti rimštiaky dávať,“ pomyslel si Ondriš Trovkovič, „ty si ich veru
nenagazdoval. Tvoj otec, hja, tvoj otec meral mericou rimštiakv nuž ľahko sa ti do
priečinka natiahnuť, no veru!“
„Ach, bože môj, čo sa len toľme trápite, načo znášate: kedyže sa vám my
odslúžime?“ vravela stará Katrena.
8
„Ale čo za trápenie, jest mi tu trápenia! Ani čo by človek hory-dolv zniesol. To je
maličkosť, z vdačnosti,“ odpovedal kováč Žmurkavý.
„No, veď si to ty aj tak nahradíš, keď Rafikovie o šesták drahšie čerieslo poklepeš,“
nadával mu krajčír Hryzok.
Páni majstri odišli von, okrem mlynára, a tak do vyprázdnenej chyže vošli teraz
ženy, počnúc od najvyššieho až do najspodnejšieho konca dediny. Chodili ako včely, keď
sa mienia rojiť: jedna von a miesto nej aj tri dnu. Matejov mešec poriadne oťažel na hrdle,
ba niekedy tak sa mu sypali šestáky, že nestačil ich ani hádzať. Bože môj! Bolo to
šestákov a dvadsiatnikov a okrem toho iných vecí tu pod zub, tu od šatstva. Každá žena,
či rodina - či nerodina, pokladala si za povinnosť priniesť niečo; veď aj treba na tú cestu či
to, či ono; kde to nadobudne hriešny človek, ak ho iní nepodoprú? To je, hľa, kresťanská
povinnosť. A Kúdeľanci plnia ju vzorne a spravodlive, podporujú toho, kto musí preč odísť,
ale neradi nazad medzi seba prijmú takého, ktorý už raz odišiel a keď sa mu remeslo
nespáčilo vrátil sa zas k pluhu. Takúto vrtkavosť trescú tým, že vytvoria patričného zo
svojho kruhu, vrstovníci ani neozrú sa oň a úbohý vrtkavec je cudzincom vo vlastnej
dedine; otupno mu bude, takže nebude mať doma stánia, kým konečne zas odíde preč,
nuž a keď sa vráti domov, už ako vyučený majster, myslíte, že sa mu budú veľmi klaňať?
Nie ver´, vlastní vrstovníci sa mu nepriznajú, lebo opovrhujú ním. Sedliak hľadí zvysoka
na remeselníka, lebo vidí pred sebou biedny, na poľutovanie stav. Tu Hryzok tu Trovkovič,
tu zas Zápotočný nerobili česť svojmu stavu. Ich robota bola primitívna, biedna, a tak i
výživa veru tenká, skoro žobráctvu podobná. Tak veru sedliak nemal príčiny ctiť jedného
alebo druhého, ba robil si nároky opovrhovať všetkými tromi ako hladnou zberbou.
Nuž preto plače aj stará Katrena toľme nad odchodom svojho chlapca, ktovie,
ktovie, či i on nebude konečne takým biednym majstrom! A tu zaliali ju slzy a šla do
kuchyne, aby sa k bohu pomodlila, aby jej predtuchy nesplnili sa.
Každá žena vedela predsa nielen niečo dať, ale aj pekné napomenutie pripojiť k
darku.
„Syn môj, buď poslušný, veru ti nebude tak ako doma; ešte ani nevypovedia
rozkaz, a ty už skoč! Tak ťa budú radi vidieť.“
Druhá prišla k nemu a riekla:
„Matejko, v jedení nepreberaj; čo ti dajú, zjedz. Ak ťa od stola odlúčia a dajú ti pod
pecou jesť, neplač; vieš, že sluha nie pán.“
Tretia suseda mu povedala:
„Tak urob vše, môj syn drahý, ako si urobil mne: odraz i susedom kravu, keď ich
nebude doma; potom ťa i u susedov budú radi vidieť.“
Zas iná mu riekla:
„Buď i k deťom prívetivý a trizňavý; keď to vidí tvoj majster, bude i on k tebe milý.“
Nasledujúca mu nadhodila:
„Peniažky si varuj; ked dostaneš diškréciu, nemiňže si ju. Každý grajciar si odlož:
lebo kto si málo neváži, mnohého nie je hoden.“ Na ceste si pozoruj, aby ťa neobkradli,“
vravela iná. „ľudia sú takí i takí; nie každý kto je prívetivý, je i dobrý. Dakto má na jazyku
med a v srdci jed.“
Druhá suseda ho zase napomínala:
„Zlého kamarátstva sa vystríhaj, lebo to mnoho ľudí už skazilo. Ľaľa, i môj Matej
prišiel medzi zlých kamarátov, tí ho skazili, takže majstra, nechal a šiel za paholka.“
Stará Katrena povedala zakaždým:
„Veru tak, veru tak!“
A otec Rafika tiež prisviedčal: „Tak - tak, tak - tak!“
9
Chudák Matej plakal tak, že sotva rozumel desatinu týchto dobrých rád, ktorými ho
ženy obsypali. Jemu len to stálo jasno pred očima, že musí dnes odísť z Kúdelian, že
zanechá rodičovský dom, ktorý mu je navždy zatvorený.
I tak sa pomaly vypratali aj ženy; každá šla domov, rozjímajúc nad tým, čo sa má
stať. Banovali za chlapcom všetky, lebo bol vždy prítulný, takže si ho všetci ľudia obľúbili.
Ale ešte nebol koniec všetkému. Matej sa vybral do dediny a šiel z domu do domu, najprv
k najbližšej rodine, sa odobrať.
Brat Ondráš, ktorý je u Klepalov na prístupkoch, dnes naschvál zostal doma, hoci
bolo by mu bývalo treba ísť do hory, len aby sa mohol od brata odobrať. Hodný brat,
neprístupný ešte smútku, a plače predsa; potajomky utrel si slzu, keď chlapca posledný
raz objal. Jeho testiná, stará Klepalová, mala si oči vyočiť nad týmto nevídaným zjavom. A
Ondriš nielenže súcitil s bratom, ale všetko, čo si v jeseni vyrobil, vpustil mu do
plátenného mešca.“
„A píš nám, Maťko, hneď akonáhle ta prídeš, čo a ako sa máš, potom mu pošepol
do ucha: „A nezabudni pozdraviť aj túto našu totku, lebo by jej bolo veľmi ľúto, ak by si ju
vynechal.“
Odtiaľ šiel Maťko ku krstným rodičom, ktorých dcéru mu boli kedysi obecali. Krstná
mať ho s plačom prijala: „Ach, moje dieťa drahé, ty takto musíš ísť. Neplač mi, môj syn
zlatý. Boha sa nespusť ani on ťa nikdy neopustí. Tuto ti dávam knižku, čo som ti u knihára
kúpila, v nej sú modlitby, aby si sa mohol z nej modliť.“
Krstný otec doložil: „Čo ti aj hneď nebude dobre, len potrp; veď ono ti, keď ti pán
boh za tých pár rokov pomôže, bude lepšie že nám. Vidíš, ako my musíme hrdlovať na
úpeku o hlade a smäde; ty si budeš v chládku svoju robotu končiť.“ Po tomto potešení
vsypal mu svoj dar do plátenného mešteka.
Tak pochodil Maťko celú rodinu; všade prijali ho s dobrým naučením. Čo raz vyšiel
Matej na cestu, šla za ním hŕba detí, obdivujúc jeho nový, panský oblek. Matej cítil, že už
nepatrí k týmto deťom, a preto neohliadol sa na ne, no dobre mu padlo, že ho obdivujú a
že aspoň raz v živote môže hrať v dedine takúto veľkú úlohu. Ako závidel predtým
každému mladému zaťovi a mladuche, keď šli na sobáš, že ich obdivujú. On už vopred sa
cvičil ako vtedy bude kráčať. A hľa, súdené mu je, aby už dnes všetky oči len naň hľadeli.
Keď sa už odobral od celej rodiny, šiel aj po všetkých tých domoch skadiaľ ho ráno
ženy obdarúvali. I tu sa odobral, všade s plačom a obsypaný najrozmanitejšími
naučeniami a vinšmi.
Tak sa skončila jeho úloha. Prišiel pred otcovský dom; tam už stál voz, na ktorý
pokládli všetku jeho batožinu.
V dome plač. Kto by vedel opísať plač matkin, ked sa lúči od dieťaťa svojho na
dlhý, dlhý čas, možno naveky . . .
Tam boli aj oba bratia so ženami. Kto by vedel opísať ich žiaľ, keď sa lúčia od toho,
s ktorým pod jedným pokrovom vyrástli . . .
A otec? Ten čítal na stole peniaze, ktoré mieni chlapcovi na cestu dať. On nemusí
plakať: načo tu v dome? Veď on si ide dieťa vyprevadiť až k stanici. Blažený otec! On ešte
ide s chlapcom, bude s ním ešte dve hodiny. Ako prosila matka, aby ju pustil s ním! Nič,
otec je tvrdý, on toho nedopustil . . .
„Zbohom, zbohom!“ A chlapec, násilne vyrvaný z náručia matky, už sedí na voze.
Ten sa pohne a rychlo ubieha hore dedinou, akoby chcel všetok žiaľ, ktorý vezie, tu v
dedine nechať. Chlapec smutno sedí vo voze. Hľa, už tu koniec dediny, už tu pole; voz sa
prevalí za vŕštek, dedina zmizla, len vysoké jasene z nej čnejú, i tie už zašli, už vidno len
vežu s krížom, vždy menej a menej, len bod z kríža a - všetko zakryl vŕštek. Zbohom!
Zbohom! . . .
10

DIEVKA
Jaj, nevyje vietor v lese,
prúd besný rieka nenesie!
Hľa, chodníček, tam tŕniček,
tam je šípä, tam je kríček,
šípä veľkô, väčšie tŕne –
čože sa tam v nich tak brnie,
v nich sa brnie, v nich sa moce,
plače a jačí divoce?
V prostred tŕni holý, nahý,
samá rana telo, líca,
po bodľačí, po pichliačoch
hádže sa jak vretenica,
na srdci má pijavice,
pazúristé tri orlice.
Nahý kričí: hí ja,. hí ja –
ach, Jezus, Jezus, Mária!
Výlomky z Jánošíka
(Spev o utrpení a povstaní ľudu)
Žobrák
Vitaj drahý synak, jará šuhajina,
dobre tu prichádzaš do horného klina,
dobre ty prichádzaš, zlatý, drahý kvete,
nebudem ja dlho už chodiť po svete.
Vidíš ma, aký som celkom znivočený,
už duch môj so smrťou skoro sa ožení.
Nebudem sa tackať vše tak s boka na bok,
už môj rok sa končí a tvoj nastáva rok,
už môj rok sa končí, nechce stáť pohončí,
chladná chyce náruč. musím robiť poruč.
Poklady tatranské sú široko známe,
lakomec si na nich roky rozum láme.
Ale nemá kľúče, nespomôže graca,
len nepokoj kope zlatoiská práca.
Tu sa chýrne kľúče, moja tvár hrobová,
moja skaličenosť, moje trpké slová.
Janošiak ich schodil, mrúc, dol so šibeni,
keď pozrel na Tatry, na ,hájik zelený:
Ťarchová, Klenovec – svet sa trasie, ľaká –
aj, nezabúdajte vášho Janošiaka!
Ej. nezabúdajte, keď pomedzi bučky
nám vykukávaly zlaté dni kukučky.
Ťažko je v ukrutnej prežívať krajine,
ej, nezabúdajte časy pri Varíne.
Ej, ktož’ by ťa zabol! veď som na moste stál,
keď si naše vŕšky naveky prežehnal,
ešte ako chlapec vari tri – paťletý.
ale si mi nevyšiel viac z mojej pamäti.
Povedám otcovi, povedám materi...
Tá ma ak kopova po pysku uderí:
Veru ťa zahluším – dneska štyroch ťali,
čo pod šibenicou hore zaplakali.
Čo jeden pošepne, to druhí vykričia
a potom len biedni vytrpia rodičia.
Daj im, bože, slávu večnú – ľuďom pokoj!
Neraz ma vyťali pre hračku na zboj –
a keď hajdúch zjačal po hlave udretý,
bol som dakoľko dní vo chlieve zapretý.
Ale to ani mak všetko nepomohlo,
čím srdce viac dráždi, tým sa viacej pohlo.
Keď som videl tvrdú panštinu, lapačku
a do samučkej smrti na dereši pračku,
stisla moje srdce ukrutná nevoľa,
vyšiel som za humno, hľadel som do poľa:
Ej, Janošiak čŕstvy, jarý a červený,
ani negazduje, ani sa nežení,
ale len popíja, na peci vylíha
a hľadí z komory ako vták do hory.
Padla tuhá zima – mrzli ľudia, statky
a už prichádzaly veľkonočné sviatky.
Ešte sa na Váhu nikde ľad nezlomí,
vtedy stará hruška vyschla na priedomí.
Starého otca otec bol ju tam zasadil.
V ten rok doma môj ňaňka všetko bol poriadil
a vyjde ta do poľa kosiť ďatelinu
a vyženie si ta panskú zo škody koninu.
Dal by jej tam i zhynúť – ale čože tuší?
Kosí pokojne, zpoza žita pán vybúši.
Bije, mlátí a lomí, pravda, nie obrana,
a ešte ho po poli ak’ bujak naháňa.
Ňaňku v plachte doniesli, posteľ mu vystlali –
a po Jáne do zeme v štvrtok pochovali.
Matka, z umu vyjdená, beží do stolice
a tam príde, chudinka, ešte do temnice.
Tí gordani prekliati bez boha, svedomia,
ukrutne na dereši režú ju a lomia.
Mať naša, tá vyschla, ak’ podťaťá svrčina
a my sme za rodičmi plakali našima.
Ja som na tie bez seba celkom žiale ostal
a bol by hneď do sveta šíreho zutekal.
Ale mať umierajúc požehnala: Syn môj,
zomieram, za Haničku, kým sa nevydá, stoj.
Ani by v chladnej zemi pokoja nemala,
kéby moja Hanička dáko zle sa mala.
Stoj pri nej ako parkan, kde kvet utešený.
Dobre sa maj, môj synček, drahý, potešený.
S nábožnosťou som slová vypočul matkine,
pobozkal zimné nohy a splakal v hlbine.
Listy povysychaly, len pníky ostaly,
rodičia preč odišli, siroty ostaly –
rodičia preč odišli, ležia v chladnom hrobe,
dve siroty chodily plakávať v pokore.


Cestou do školy som si všimla jeden malý obchodík. Ani by som mu nevenovala pozornosť, ale v Anglicku obchod s japonským názvom? Doteraz si ho pamätám..."Kuroi tenshi"...zvláštnejší mi však pripadal preklad - "Čierny anjel". Čo mohli v tom obchode predávať? Nedalo mi to. Musela som doň vojsť. Boli tam rôzne orientálne veci. Nikoho som tam nevidela. Na poličke som zbadala starú knihu v čiernom koženom viazaní. Vzala som ju do rúk, otáčala som ju a hľadala názov. Nebol tam. Keď som ju chcela otvoriť, ozval sa za mnou ženský hlas.
" Tá kniha patrí tebe, ber ju a zmizni. Skôr než ťa nájdu. A nezabudni na meč."
Keď som sa otočila, udivil ma pohľad na okolie. Stála som uprostred zrúcanín domu. Na mieste obchodu. Najprv ma napadlo, že mi začína pomaly ale iste šibať. Ale ako je možné, že mi kniha ostala v ruke? Strach a údiv. Moje aktuálne pocity. V hlave sa mi mihala kopa myšlienok s podtónom strachu a úzkosti. Stála som na jednom mieste ako soľný stĺp. Ponorila som sa do svojho vnútra a prestávala vnímať okolie. Nevšimla som si ani to, že sa obloha zatiahla  a namiesto príjemných jarných lúčov sa zjavili kvapky dažďa. Až keď sa zablyslo, tak som sa strhla. Bola som úplne premočená. Vodu som cítila aj v kostnej dreni. Mala som otvorené ústa a ledva som dýchala. Vedela som, že ľudia chodia okolo a pozerajú na mňa. No ja som ich vnímala len ako tiene, ktoré prídu a odídu. mala som ísť do školy, ale nemohla som. Rozhodla som sa, že zájdem domov, vezmem meč, vyberiem si nejaké peniaze z maminho konta na letenku a odídem do Japonska hľadať odpovede na otázky. Môj plán bol dokonalý, nemal žiadnu chybu. Ale bezchybný plán? Existuje vôbec niečo také? Keď som ta začala uvažovať, mala som pocit, že mi nevyjde. Ale čo ho mohlo prekaziť? Doma nikto nebol. Číslo maminej kreditky som poznala. Utekala som domov, nikde som sa nezastavovala, z mesta som bežala do našej dediny, len šesť kilometrov bez prestávky.



A podla mojho vedomia uz takto mnoho dobreho vykonal. Hej, a okrem
toho vie i vyliecit ludi, ktori nasledkom svojho bremena do
istej miery sa pomiatli na rozume. Teda ku tomu pojdes, ako som
povedal, a okamzite sa ti pomoze. Jeho dom neni ani na milu
odtialto, a ak by sam nebol doma, ma syna, driecneho suhaja,
ktory sa vola cudzim menom Civilizovanost a slovensky:
Vzdelanost. Ten to moze - ako smiem povedat - zrovna tak vykonat,
ako sam stary pan. Tam, hovorim ti, najdes ulavu od svojho
bremena. A ak nemas umysel navratit sa do svojho predosleho
domova, co by som ti vsak samozrejme neprial, mozes poslat pre
svoju zenu a pre svoje deti, aby prisli za tebou do tejto dediny,
kde teraz stoja prazdne domy, z ktorych niektory mozes dostat
za miernu cenu. Zivnost je tam tiez lacna a dobra, a to, co ta
bude robit tym stastnejsim, je, ze tam budes mat pocestnych
susedov, ktori ta budu mat v ucte a vo vaznosti."
Tu Krestan trochu zastal a rozmyslal, ale hned takto sudil:
"Ak je to pravda, co tento pan povedal, bude najmudrejsie, ked
prijmem jeho radu." A s tym takto dalej hovoril:
Krestan: "Pane, ktorou cestou sa dostanem k domu toho pocestneho
cloveka?"
Svetsky Mudrak: "Ci vidis tamten vrch?"
Krestan: "Ano, celkom dobre."
Svetsky Mudrak: "Ku tomu vrchu musis ist, a prvy dom, ku
ktoremu prides, je jeho." 
A tak opustil Krestan svoju cestu a siel hladat pomoc v dome pana
Zakonnosti. A hla, ked prisiel az k samemu vrchu, zdal sa mu tak
vysoky a tiez strana, ktora bola najblizsie ku ceste, visela tak
hrozivo nad cestou, ze sa Krestan bal ist dalej, aby sa mu vrch
nejako nezvalil na hlavu. A preto zastal nevediac, co ma robit. A
ktomu i jeho bremeno sa mu videlo byt tazsim ako vtedy, ked
isiel svojou cestou. A z vrchu tiez vyslahovali ohnive blesky (2.
Mojz. 19,16; Zid. 12,18-21.), ktorych sa Krestan bal, aby ho
nespalili. A tak sa tu potil a triasol a teraz zacal lutovat, ze
prijal radu pana Svetskeho Mudraka. A v tom videl Evanjelistu, ze
ide proti nemu. A ked ho uvidel, zacal sa cervenat od hanby. A
Evanjelista prichadzal blizsie a blizsie a priduc k nemu uprel
na neho prisny a strasny pohlad a takto ho zacal vysluchat:
Evanjelista: "Co tu robis, Krestan?" No Krestan nevedel, co
na to odpovedat, a preto stal pred nim chvilu jako nemy. 

A vtedy zase povedal Evanjelista: "Ci nie si ty ten clovek,
ktoreho som to bol nasiel plakat vonku pred murami Mesta Skazy?"
Krestan: "Ano, mily pane, ja som to."
Evanjelista: "Ci som ti nekazal ist cestou k tej Tesnej
Brane?"
Krestan: "Ano, mily pane", povedal Krestan.
Evanjelista: "Ako je to potom, ze si tak rychle odbocil? Lebo uz
nejdes tou cestou."
Krestan: "Stretol som sa s istym panom hned, ako som presiel
cez Bahno Zufalstva, ktory ma prehovoril, aby som v dedine tu predo
mnou vyhladal isteho cloveka, ktory vraj moze snat moje
bremeno."
Evanjelista: "Kto a aky to bol clovek?"
Krestan: "Vyzeral ako pan a mnoho mi vselico hovoril az ma
konecne dostal, ze som posluchol a tak som sem prisiel. Ale ked
som uvidel tento vrch a videl som, ako visi nad cestou, okamzite som
zastal, aby sa mi reku nezvalil na hlavu."
Evanjelista: "A co ti povedal ten pan?"
Krestan "Pytal sa ma, kam idem? A tak som mu povedal."
Evanjelista: "A. co na to povedal?"
Krestan: "Pytal sa ma, ci mam rodinu? A povedal som mu. Ale reku
som tak obtiazeny bremenom, ktore je na mojom chrbte, ze sa im
nemozem tesit ako predtym."
Evanjelista: "A co ti dalej povedal?"
Krestan: "Kazal mi, aby som sa rychle zbavil svojeho bremena. A
povedal som mu, ze prave to je to, co hladam a ze preto idem ku
tamtej brane, aby som dostal dalsie poucenie, ako sa dostat na
miesto oslobodenia. A tu mi povedal, ze on mi ukaze lepsiu cestu a
kratsiu, ktora neni spojena s tolkymi tazkostami, ako je
cesta, na ktoru ste ma vy, pane, upravili, ktora cesta vraj - tak
mi povedal - dovedie ta k domu isteho pana, ktory vie snat
taketo bremena. A tak som mu uveril a uhol som sa z tej cesty na
tuto, ak by mi reku nahodou mohlo byt skoro ulahcene od mojho
bremena. Ale ked som sem prisiel a videl som veci v skutocnosti,
zastal som bojac sa nebezpecenstva. Ale teraz neviem, co robit."
Evanjelista: "Stoj teda chvilu, aby som ti oznamil, co hovori
Boh." A tak stal a triasol sa. Vtedy mu povedal Evanjelista:
"Hladte, aby ste neodbyli hovoriaceho! Lebo ak tamti neusli
odbyjuc toho, ktory na zemi hovoril slova bozskeho zjavenia, tym
menej my, odvracajuci sa od toho, ktory hovori z neba" (Zid.
12,25.). A ku tomu dodal: "Spravodlivy bude zit z viery" a:
"Ak by sa spat utiahol, nema v nom zalubenia moja dusa"
(Zid. 10,38; Rim 1,17.). A uvedene slova hned takto vysvetlil a na
Krestana obratil: "Ty si ten clovek, ktory bezis do takej
zahuby. Ty si zacal opovrhovat radou Najvyssieho a utahovat
svoju nohu z cesty pokoja a to skoro s odvazenim sa do vecneho
zatratenia."
Ked to pocul Krestan, padol k jeho noham ako mrtvy zvolajuc:
"Beda mne, lebo teraz istotne zahyniem!" (Iz. 6,5.). No, vidiac to
Evanjelista, uchopil ho za pravu ruku a povedal: "Kazdy hriech a
kazde ruhanie bude odpustene ludom" (Mat. 12,31; 1. Jan
5,16); nebud neveriaci, ale veriaci" (Jan 20,27). Vtedy znovu
obzil trochu Krestan a vstal a triasol sa pred Evanjelistom ako prv.
A tu pokracoval Evanjelista a vravel: "Daj lepsi pozor na to, co
ti poviem. Teraz ti ukazem, kto to bol, ktory ta zviedol, a
taktiez kto bol ten, ku komu ta poslal. 

Clovek, ktory sa s tebou zisiel, je isty Svetsky Mudrak a
pravom sa tak menuje, z ciastky preto, lebo mu chuti iba ucenie
tohoto sveta, a preto aj vzdy chodi do kostola do mesta Statocnosti
a z ciastky preto, ze to ucenie ma najradsej, lebo ho chrani
pred krizom  a pretoze ma taku telesnu povahu, preto hlada
prevratit moje cesty, hoci su priame a dobre. Tri veci su v rade
toho cloveka, ktore sa ti musia osklivit:
1. ze ta zviedol z cesty, ktoru som ti ukazal,
2. ze ti chcel urobit kriz nenavidenym,
3. ze obratil tvoje nohy na cestu smrti.

Co do prveho, osklivit sa ti musi to, ze ta zviedol z cesty a
menovite i to, ze si sam na to pristal, lebo to je tolko ako
zavrhnut radu Boziu pre radu Svetskeho Mudraka. Pan hovori:
"Snazte sa vojst tesnou branou", branou to, ku ktorej som ta
poslal; "lebo tesna brana je a uzka cesta, ktora vedie do
zivota, a malo je tych, ktori ju nachadzaju" (Mat. 7,13-14;
Luk. 13,24.). Od tejto malej Tesnej Brany a z cesty, ktora ku nej
vedie, ta zviedol ten bezboznik, a malo chybalo, ze by ta bol
doviedol do zahynutia. A preto nenavid jeho odvratenie ta z cesty
a maj sam seba v osklivosti, ze si ho posluchol.
Co do druheho, osklivit sa ti musi jeho snaha urobit ti kriz
nenavidenym, lebo krizu Kristovmu musis dat prednost pred
pokladmi Egypta (Zid. 11,25-26.). A okrem toho ti povedal Pan
slavy, ze ktokolvek by chcel zachranit svoju dusu, strati ju
(Marek 8,35) a: Ak ide niekto ku mne a nema v nenavisti svojho otca
i svojej materi i svojej zeny i svojich deti i svojich bratov a
sestier, ba este len aj svojej vlastnej duse, nemoze byt mojim
ucenikom (Luk. 14,26.). A preto hovorim, ze ak ti chce ktosi
nahovorit, ze je to tvoja smrt, bez coho - jako hovori Pravda -
nemozes dosiahnut vecneho zivota, je to ucenie zle, ktore sa
ti musi osklivit.
A po tretie nenavidiet musis to, ze upravil tvoje nohy na cestu,
ktora vedie k smrti. A preto aj musis povazit, ku komu ta
poslal, ako i to, jak bezvladna je to osoba oslobodit ta od tvojho
bremena.
Ten, ku komu si bol poslany hladat ulavu, vola sa Zakonnost a
je synom terajsej otrokyne, ktora je v otroctve i so svojimi detmi
(Gal. 4,22-25.), a je to tajuplnym sposobom tento vrch Sinai,
ktoreho si sa bal, ze sa ti zvali na hlavu. A tak teda, ak je ona
i so svojimi detmi v otroctve, ako potom mozes od nich
ocakavat, ze ta oslobodia? A tak teda Zakonnost neni v stave
oslobodit ta od tvojho bremena. Este nikdy neoslobodil ziadneho
cloveka, ba ani nikdy neoslobodi. Nemozes byt ospravedlneny
skutkami zakona, lebo skutkami zakona nemoze byt nikto na svete
sprosteny svojho bremena. A preto pan Svetsky Mudrak je cudzinec a
nepriatel, a pan Zakonnost je klamar. A co do jeho syna,
Civilizovanosti, ci po nasom: Vzdelanosti, je to napriek jeho
usmievavym pohladom a jeho galantnosti predsa len iba pokrytec a
nemoze ti pomoct. 

Ver mi, ze ten sprosty chlap s celym svojim krikom nic ineho
neobmyslal, ako oklamat ta o tvoje spasenie zveduc  ta z cesty,
na ktoru som ta upravil."
To rieknuc Evanjelista hlasno volal do neba o potvrdenie toho, co
povedal. A v tom hned vysli z vrchu, pod ktorym stal ubohy
Krestan, slova a ohen, co bolo take strasne, ze mu vlasy na
hlave dupkom vstavali. A slova takto zneli: "Vsetci, ktori su
zo skutkov zakona, su pod zlorecenstvom, lebo je napisane:
?Zloreceny je kazdy, kto nezotrvava vo vsetkom, co je
napisane v knihe zakona, aby to cinil?." (Gal. 3,10; 5. Mojz.
27,26.).
A teraz uz nic necakal Krestan ako smrt a pocal zalostne
nariekat a bedakat a zlorecil este len aj tej chvili, v ktorej
sa zisiel s panom Svetskym Mudrakom a sam seba volal
tisicnasobnym blaznom, ze posluchol jeho radu. A zaroven sa aj
velmi hanbil, ked pomyslel na to, ze dovody toho panaka, plynuce
jedine z tela, mali na neho taky ucinok, ze ho primeli k tomu, aby
opustil pravu cestu. A konecne obratil sa zase na Evanjelistu s
nasledujucimi slovami:
Krestan: "Pane, co myslite? Ci je este nadej? Ci sa smiem
vratit a ist hore k Tesnej Brane? Ci nebudem preto odmietnuty,
zavrhnuty, a ci ma neposlu prec s hanbou? Lutujem, ze som
posluchol radu toho cloveka. A ci moze byt odpusteny moj
hriech?"
Vtedy mu povedal Evanjelista: "Tvoj hriech je veliky, lebo nim
spachal si dvoje zlo: opustil si dobru cestu, aby si sliapal
zakazane chodniky. Avsak predsa ta len prijme clovek pri brane,
lebo zici ludom. Len daj pozor - dolozil, - aby si zase
neodbocil a tak nezahnul na ceste, ked by sa co len trochu zanietil
jeho hnev" (Zalm 2,12.).
Vtedy sa schystal Krestan, aby sa vratil spat. A Evanjelista
bozkajuc ho najprv, usmial sa mu a porucil ho Bohu. Tak isiel
ponahlajuc sa a na ceste ani neoslovil nikoho, ani ked sa ho
niekto nieco pytal, neodpovedal. Siel ako clovek, ktory po cely
ten cas stupal po zakazanej pode, a nemohol sa nijakym cinom
citit bezpecny, az zase ocitol sa na ceste, ktoru bol opustil,
aby nasledoval radu pana Svetskeho Mudraka. A tak behom casu
dostal sa Krestan ku brane. A nad branou bolo napisane: "Klepte
a otvori sa vam!" (Mat. 7,7). A klepal tedy viac nez raz alebo
dva a vravel:

"Ci smiem vstupit? Ci otvoris
mne biednemu, pane? Lebo 
hriech som spachal. Odpust! Vlozis
v usta chvalu. - Uprav v nebo!"

Konecne vysla k brane vazna osoba, zvana Dobroprajny, ktory sa
zdnuka pytal, kto je, odkial ide a co chce?
Krestan: "Som ubohy, obtiazeny hriesnik. Idem z Mesta Skazy,
ale idem na vrch Sion, aby som uniknul buducemu hnevu. 



nielen preto, ze skor dojde do nebeskeho mesta, ale i preto, ze
unikne mnohym biedam, ktore prijdu na toho druheho na jeho
zbyvajucej ceste. No, ked prijdete do mesta a uvidite, ze plni
sa, co som vam tu predpovedal, spomente si na svojho priatela a
budte chrabri ako muzovia a dobre ciniac poructe svoje duse
svojmu Bohu ako vernemu Stvoritelovi" (1.Petra 4,19). Potom som
videl vo svojom sne, ze ked sa dostali von z pustiny, hned videli
pred sebou mesto, volalo sa Marnost, v ktorom byva jarmok, ktory
sa vola Jarmok Marnosti, a byva po cely rok. Jarmokom Marnosti
menuje sa preto, ze mesto, v ktorom sa odbyva, vazi menej ako
marnost, ako aj preto, ze vsetko, co sa tam predava, alebo co
ta pride, je marnostou podla slova mudreho Salamuna: "Vsetko
je marnost" (Kaz. 1, 2,14; 2, 1,17; 11,8; Iz. 40,7). Spomenuty
jarmok nie je ani nejakou novotou, ale trva uz od pradavna. Poviem
ti, mily citatelu, o jeho povode. Je tomu uz skoro pattisic
rokov, co tiez isli putnici do nebeskeho mesta, ako su tito
dvaja pocestni muzovia. Ale Belzebub, Apollyon a Legion aj so
svojimi spolocnikmi vidiac po ceste, ktoru vysliapali putnici,
ze ich cesta vedie do mesta, cez mesto Marnost, vymysleli zlost a
zriadili tam jarmok, ktory ma trvat cely rok, a na ktorom sa
predava rozlicny tovar ako domy, zeme, obchody, miesta, hodnosti,
povysenia, tituly, krajiny, kralovstva, ziadosti, rozkose a
pozitky kazdeho druhu, ako su: smilnice, neplesnice, zeny,
muzi, deti, pani, sluhovia, zivoty, krv a tela. duse, striebro a
zlato, perly a drahokamy, a co ja viem, co este! A okrem toho
kazdeho casu vidiet na tom jarmoku vselijake potvorne kumsty,
podvody, hry a zabavy, divadla, blaznov a opice, darebov, trhanov a
klamarov vselijakeho druhu. Vidiet tam, a to zadarmo, a
zlodejstva, vrazdy, cudzolozstva, krive prisahy a vselico
take, co je krvocervene.
A ako su na inych jarmokoch, menej vyznamnych, rozlicne poradia
a ulice, pristojne pomenovane, kde sa taky a taky tovar predava,
tak podobne ja to i tu: mas tu zvlastne miesta, rady, ulice (t. j.


krajiny a kralovstva), podla ktorych sa da velmi rychle
najst tovar jarmoku, tak na priklad je tam britsky rad,
francuzsky, taliansky, spanielsky, nemecky, kde su rozlicne
marnosti na predaj. Ale ako na inych jarmokoch niektory tovar ma
nad vsetko ine zvlastny odbyt, tak je tu zvlastne hladany a
ceneny rimsky kram, ktoreho iba nas anglicky narod s
niektorymi inymi narodmi nemaju rady.
Nuz ako som riekol, cesta do nebeskeho mesta vedie rovno cez mesto,
kde odbyva sa ten vesely jarmok. A ten, kto by chcel ist do
nebeskeho mesta a nechcel by ist cez mesto Marnosti, musel by
vyjst z tohoto mesta (1.Kor. 5,10; Jan 17,15). Sam Knieza
kniezat, kym tu dlel, isiel cez mesto do svojej slavy, a to tiez
jarmocny den. Ano a ako sa nazdam, bol to sam Belzebub,
najvyssi pan jarmoku, ktory ho pozval aby si kupil z jeho
marnosti, ba znova by ho bol chcel urobit panom jarmoku, len keby
sa mu iduc mestom bol poklonil. Ano, ze bol takou vazenou osobou,
Belzebub ho vodil z ulice do ulice a za kratky cas mu ukazal
vsetky kralovstva tohoto sveta, len aby - ak by bolo mozne -
naviedol Pozehnaneho pojednat sa a kupit niektoru z jeho
marnosti. Ale on nedbal o taky tovar a preto opustil mesto bez
toho, aby bol co len babku vydal na take marnosti (Mat. 4,8-9; Luk.
4,5-7.). A tak je jarmok starodavnou vecou dlheho trvania, a je to
velmi velky jarmok.
A teda putnici ako som povedal museli nevyhnutne ist cez jarmok a
tak aj urobili. No hla, sotva ta vkrocili, pohli sa vsetci ludia
na jarmoku, i samo mesto, take, ake bolo alarmujuc zhrnuli sa okolo
nich, a to z viacerych pricin, a sice po prve preto, ze putnici
boli odiati ruchom, ktore bolo rozdielne od rucha ktorehokolvek z
tych, ktori obchodovali na jarmoku. A preto ludia na jarmoku len
tak vytriestali na nich oci. Jedni hovorili, ze su to blazni
(1.Kor. 4,9-10.), druhi, ze usli z blazinca, a zase ini vraveli,
ze su to cudzozemci. Po druhe: Ako sa divili ich uboru, tak
podobne divili sa aj ich reci, pretoze len maloktory rozumel, co
vraveli, lebo - prirodzene - hovorili kananejskym jazykom. Ale ti,
ktori tam jarmocili, boli ludia, ktori patrili tomuto svetu,
takze od jedneho konca jarmoku po druhy zdali sa putnici ludom
barbarmi- cudzincami, ako aj zase ludia jarmoku im. A konecne po
tretie, co sa kramarom ani trochu nelubilo, bolo to, ze si tito
putnici tak velmi malo vsimali ich kramu, ba tak malo on
dbali, ze nan ani nepozreli, jestli volali na nich, aby si kupili,
zapchali si prstami usi a kricali: "Odvrat moje oci, aby
nehladeli na marnost" (Zalm 119,37.). A hladeli hore davajuc na
znamenie, ze ich obchod a zamestnanie je v nebi (Filip. 

3,20-21).
Ktorysi vidiac, ako sa chovaju putnici, posmesne sa ich opytal:
"Co kupite?" Ale oni sa pozreli vazne na neho a povedali: "My
kupime pravdu" (Prisl. 23,23). To zavdalo pricinu opovrhnut
muzmi este viac. Jedni sa im posmievali, druhi im nadavali, treti
ich karhali, a stvrti zase volali na inych, aby ich nabili.
Konecne z toto povstala trma a taka vzbura na jarmoku, ze bol cely
poriadok prevrateny. Medzitym bola donesena sprava o tom panovi
jarmoku, ktory zisiel rychle dolu a vyslal niektorych svojich
najspolahlivejsich priatelov, aby vzali muzov do vysetrovania,
pre ktorych je vraj cely jarmok skoro na ruby obrateny. A tak
doviedli muzov pod vysluch. A ti, ktori ich sudili, sa ich
pytali odkial a kam idu a co tu robia v takom neobycajnom ruchu?
Muzovia im riekli, ze su putnikmi a cudzincami na tomto svete a
ze idu do svojej vlastnej zeme, ktorou je vraj nebesky Jeruzalem
(Zid. 11,13-16), a ze ludom mesta nedali nijakej priciny, ani
kramarom na to, aby si s nimi tak zle zaobchodili a zdrzali ich na
ich puti. Iba ak to robia preto, ze ktoremusi, ked sa ich pytal,
co kupia, povedali, ze kupia pravdu. Avsak ti, ktori boli
ustanoveni na to, aby ich vysluchli, neverili im, ze su ini ako
usli z blazinca a sialenci alebo zrovna burici, ktori prisli
nato, aby zmiatli vsetko na jarmoku a obratili na ruby.
Preto ich jali, nabili a zablatili a potom ich zavreli do klietky, aby
boli divadlom vsetkym ludom na jarmoku (1.Kor. 4,9; Zid. 10,33).
A tak tam za nejaky cas lezali a boli komukolvek predmetom zabavy
a posmechu alebo zloby a pomsty. Ale putnici boli trpezlivi a
neodplacali nadavkou za nadavku, ale naopak - - zehnali a
dobrorecili davajuc dobre slovo za zle a za ucinenu im krivdu
odplacali laskavostou. A tak stalo sa, ze niektori ludia na
jarmoku, ktori lepsie pozorovali a neboli tak predpojati ako
ostatni, zacali ich zastavat a karhat chasu pre neprestajne
ublizovanie, ktorym im ublizovala. Preto sa oborili zase na tych a
povazovali aj ich zrovna za takych zlych ako muzov v klietke a
hovorili im, ze zdaju sa byt ich spojencami a tak ze maju dostat
podiel na ich osude. A zase oni odpovedali, ze nakolko vidia,
muzovia su tichi a triezvi a nemali umyslu nikomu ublizit, a
ze na jarmoku je mnoho kupciacich, ktori skor zasluzili, aby ich
zavreli do klietky, ano, aby ich vystavili na pranier, ako tamti,
ktorym tak ublizuju. A tak slovo na slovo, az konecne dostalo sa
jednym i druhym navzajom nieco na chrbat. 

No putnici sa pri tom vsetkom chovali velmi mudre a triezve,
avsak po ukoncenej ruvacke zase predviedli ubohych dvoch muzov
pred ich sudcov, a tam sa im kladlo za vinu, ze oni zapricinili
poslednu burku na jarmoku, a tak ich zalostne dobili a sputali ich
zelezami a vodili ich v retaziach horedolu po jarmoku, aby boli za
priklad a na odstrasenie inym, aby sa viac nikto neopovazil ich
zastavat alebo sa im pripojit. Ale Krestan a Verny sa chovali
este mudrejsie a prijimali potupu a hanbu, ktoru na nich vrhali,
s takou tichostou a trpezlivostou, ze im to ziskalo na ich stranu
mnoho ludi na jarmoku, hoci ich aj pomerne k ostatnym bolo malo.
To rozjedovalo druhu stranku este viacej, takze odsudili na smrt
oboch muzov. A preto im hrozili, ze ani vazenie ani zeleza
nebudu dost, ale ze zomru za nepokoj, ktory narobili, a za to,
ze zvadzali ludi na jarmoku.
A tak ich zase poslali spat do klietky, kym vraj neprijde dalsi
rozkaz, a tak ich tam zavreli, a nohy im pevne zovreli do klady. Tu sa
muzi tiez znova rozpamatali na to, co poculi od svojho verneho
priatela Evanjelistu, a vidiac, ze sa im plni vsetko, co im
predpovedal, to ich tym viacej posilnovalo na ich cestach a v ich
utrpeni, a teraz sa navzajom tesili aj tym, ze prave ten,
ktoremu z nich sa dostane trpiet a zomrie, bude sa mat lepsie, a
tak si obaja potajme priali tu prednost. Ale poruciac sa tomu,
ktory vsetko mudre riadi, trvali velmi spokojne v polozeni, v
ktorom boli, az by Pan s nimi inace nalozil.
Potom urciac prihodny cas previedli ich pred sud, aby ich
odsudili, a tak stali pred svojimi nepriatelmi a zalobnikmi.
Sudca, ktory sudil, sa menoval pan baron Nenavist dobreho! Ich
zaloba bola v podstate ta ista, hoci aj co do formy bola o  nieco
rozdielna. Jej obsah bol toto: Su vraj nepriatelmi a skodcami ich
obchodu. Ze zapricinili vzburu a rozkol v meste a ze uz ziskali
pre svoje nebezpecne nazory stranu opovrhujuc zakonom ich
kniezata.
Verny na to odpovedal, ze sa postavil iba proti tomu, co sa
postavilo proti Najvyssiemu. A takto pokracoval: "Co do
nepokojenia, ja som nikoho neznepokojoval suc sam clovek milujuci
pokoja (Rim. 12,18). A stranu, ktoru sme ziskali, ziskali sme tym,
ze videli nasu pravdu a nevinu, a ostatne sa len obratili od
horsieho k lepsiemu. A co do krala, o ktorom hovorite, pretoze
je to Belzebub, nepriatel naseho Pana, tomu sa ovsem vzdy a z
celej sily budem protivit aj vsetkym jeho anjelom."
Vtedy dali vyhlasit, aby ti, ktori maju nieco povedat za svojho
pana krala proti vaznovi, stojacemu pri zabradli, predstupili
a dali svedectvo. Tak predstupili traja svedkovia, a sice: Zavist,
Povera a Pochleba. 

Pytali sa ich, ci znaju vazna pri zabradli, a co maju
povedat proti nemu za svojho pana krala?
Vtedy predstupil Zavist a povedal toto: "Urodzeny pan sudca, uz
davno znam tohoto cloveka a dosvedcim prisahou pred tymto
slavnym sudom, ze je..."
Sudca: "Cakat, - nech prisaha."
A tak ho sprisahali. A potom povedal: "Pan sudca, tento clovek je
napriek svojmu prijemnemu menu jednym z najpodlejsich ludi v
nasej krajine, nedba ani na knieza ani na ludi ani na zakon
alebo zvyk, ale snazi sa vsemozne, aby natisol vsetkym luom
akesi svoje protizakonne nazory, ktore obycajne menuju
zasadami viery a svatosti. Raz som ho pocul na vlastne usi
tvrdit, ze krestanstvo a obycaje naseho mesta Marnosti si tak
odporuju, ze sa nijako nedaju zmierit. Takou recou, slovutny
pane, nielen ze odsudzuje vsetky nase chvalitebne skutky, ale i
nas samych preto, ze ich cinime."
Sudca: "Ci mas este viac co povedat?"
Zavist: Ano, urodzeny pane; mohol by som este mnoho povedat,
lenze nechcem obtazovat slavny sud. Ale ak bude treba, az
ostatni pani prednesu svoje svedectva, a ak by este nieco
chybalo, aby bol odsudeny, radsej potom doplnim svoje svedectvo
proti nemu."
A tak sa mu povedalo, aby sa postavil nabok.
Potom predvolali Poveru a kazali mu pozriet na obzalovaneho a
tiez sa ho pytali, co by vedel povedat proti nemu v zaujme ich
pana krala. Na to mu dali prisahat, a on takto zapocal:
"Urodzeny pane, hoci nepoznam tohoto cloveka, ani si neziadam
lepsie sa s nim zoznamit. Ale to jedno viem, ze je to velmi
nebezpecny a nakazlivy chlap. Viem to z nejakeho rozhovoru,
ktory som mal nedavno s nim tu v nasom meste. Lebo hovoriac s nim
pocul som ho povedat, ze nase nabozenstvo je nic, a ze takym
nabozenstvom sa clovek nijakym sposobom nemoze lubit Bohu. A
vasa urodzenost vie velmi dobre, co z takych jeho slov nutne
nasleduje, totiz, ze nasa bohosluzba je marna, a ze sme este vo
svojich hriechoch a konecne budeme zatrateni. To je to, co som mal
povedat."
Potom sprisahali Pochlebu a kazali mu, aby tiez povedal, co vie
povedat za ich pana krala proti vaznovi pri zabradli.
Pochleba: "Slovutny pane, a vsetci tu pritomni pani! Tohoto
chlapa poznam uz davno a pocul som z jeho ust veci, ktore sa
nepatri vraviet. Lebo sa ruhal nasmu vznesenemu kniezatu
Belzebubovi a hovoril opovrzlive o jeho ctihodnych priateloch,
ktorych mena su: pan Stary Adam, pan Telesny, pan Prepych,
pan Ziadostivy marnej chvaly, moj mily stary pan Neplecha a
pan Hrabivy a vsetci ostatni nasej slavnej slachty. Ba co
viac - povedal, ze keby vsetci ludia tak zmyslali ako on, ze by
sa ani jeden z tych slavnych muzov neobstal v tomto meste. A okrem
toho nebal sa ruhat ani vam, slovutny pane, ktory ste teraz
postaveny jemu za sudcu. 

Nazyval vas bezboznym hrubianom a mnohymi inymi, podobne
urazlivymi nazvami, ktorymi oprskal skoro vsetko panstvo naseho
mesta."
Ked dohovoril Pochleba, sudca sa obratil vo svojej reci k vaznovi
pri zabradli a povedal mu: "Ty odpadlik, sektar a zradca, ci si
pocul, co tito pocestni muzovia svedcili proti tebe?"
Verny: "Ci smiem prehovorit niekolko slov na svoju obranu?"
Sudca: "Ty, chlape, nezasluzis dalej zit, ale aby ta hned tu
na mieste zabili. Avsak aby vsetci ludia videli nasu vludnost
voci tebe, nech tedy pocujeme, co mas povedat."
Verny: "Po prve odpoviem na to, co povedal pan Zavist. Nikdy som
nepovedal ineho, iba to, ze ktore nariadenie, zakon, obycaj alebo
lud by odporoval slovu Boziemu, tie sa cele protivia i krestanstvu.
Ak to bolo zle, usvedcite ma, ze som bludil, a ja som hotovy tu
pred vami odvolat.
Po druhe. Ohlade toho, co proti mne svedcil pan Povera, povedal
som iba to, ze prava sluzba Bozia vyzaduje Boziu vieru, ale kde
zjavne nedeje sa vola Bozia, tam niet - ani nemoze byt - Bozej
viery. A preto, keby sa niekto akokolvek spoliehal na svoju
bohosluzbu, ktora nezodpoveda bozskemu zjaveniu, predsa sa jeho
bohosluzba nedeje inace nez z ludskej viery, ktora to viera
nenapomoze do vecneho zivota.
Po tretie. Na to, co povedal pan Pochleba, odpovedam (vyhnuc
vyrazom, ktorymi som sa vraj ruhal a podobne), ze knieza tohoto
mesta s celou tou havedou, s jeho kumpanmi, ktorych menoval tento
pan, sa lepsie hodia do pekla, ako do tohoto mesta a do tejto
krajiny, a tak nech mi je Pan milostivy."
Tu prehovoril sudca k porotcom, ktori tam stali po cely cas, aby
pocuvali a pozorovali, a povedal: "Pani porotcovia, vidite
cloveka, ktory zapricinil taku velku vzburu v tomto meste. A
taktiez ste poculi, co tito vazeni pani svedkovia svedcili
proti nemu, a poculi ste i jeho odpovede a vyznanie, a tak teraz
lezi vo vasej moci dat ho obesit alebo mu zachranit zivot.
Avsak uznavam za prospesne, aby som vam prv objasnil nas
zakon.
Za casu Velkeho Faraona, sluzobnika naseho kniezata, bol
vydany zakon, ze, aby sa vraj inoverci nerozmnozili a prilis
nezmocneli a tak nestali sa pre neho nebezpecnymi, maju ich
chlapcov pohadzat do rieky (2.Mojz. 1,22). Za casu Nabuchodonozora
Velkeho, ineho to z jeho sluzobnikov, bol tiez vydany zakon,
aby kazdeho, kto by nepadol pred jeho zlatym obrazom a neklanal sa
mu, uhodili do rozpalenej pece (Dan. 3,6). Aj za casu Daria bolo
vydane nariadenie, aby kazdeho, ktokolvek by za nejaky cas
nieco prosil od niektoreho boha okrem neho, hodili do lvovej jamy
(Dan. 6,7). A tento buric porusil tieto zakony, a to nie len v
mysli, co uz to samo je hodne trestu, ale i slovom a skutkom, co
sa teda nijakym cinom nesmie trpiet.
Lebo Faraonov zakon bol vydany z puhej domnienky, aby sa predislo
nestastiu - este nikto nebol zrejme spachal zlocinu, ale tu je
zlocin zrejmy. 

	
6. kapitola – Happy End?

Nič. Týmto jediným slovom by sa dala opísať Reného momentálna situácia. Čo sa vlastne stalo? Ako sa sem dostal? A kde to sakra vôbec je?! Hustá tma dokonale halila všetko naokolo. Ohlušujúce ticho bolo iba miestami prerušované kvázikvákaním Žofie, ktorá z nejakých astrofyzikálnych príčin trónila na Reného hlave. Aha, otvoril oči. Okej. Dobrý nápad. René sa s veľkou námahou pozbieral na nohy a zažmúril do slnka. Žofia so začvachtaním dopadla na zem. Čo tam po nej? No dobre, čo ďalej? Reného škuľavé oči bystro prezreli okolité prostredie: ÁÁ, zas tie poondiate ryžové polia! Ryža, ryža a zas len ryža! A voda. A tráva. A rozmočená zem. Atď. 
Slizká zelená hromada menom Žofia sa niekde z priestoru Reného nôh dožadovala pozornosti tým, že mu začala so zjavným potešením hlasno prežúvať nohavicu. René Žofiu ledabolo odkopol a pokračoval vo svojich hlbokých úvahách. Kde skončil? Ahá! Hej. Ryža. Ryžové polia. A zas ryža. Mrte ryže. Čo teraz? Kam len oko škuľavé Reného dovidelo, zočilo iba poondiate ryžové polia. Ako najvýhodnejšia sa javila možnosť zobrať svoju trojnohú ropuchu a čo najrýchlejšie sa odtiaľto pohnúť. Budiž.
Po nespočetných hodinách strávenými brodením sa cez ryžu, uvidel René v diaľke známu budovu. Áno, je to hacienda! “Tá“ hacienda! Možno miesto, ktoré mohol nazvať domovom. Žofia veselo vydala zvuk podobný ťažkým tráviacim ťažkostiam. Aj ona spoznala známe miesto. A keďže sa im obom zacnelo zo pokojným životom na haciende, ktorý predchádzal všetkým ich dobrodružstvám, tak sa teda vrátili domov... A žili (ne)šťastne, až kým nepodochli.

1.kapitola - Prvé pochybnosti

Bolo to v júni. Taký úplne obyčajný, študentský deň, ktorý mal navždy zmeniť celý môj život. Neprišli žiadne tajomné znamenia, padajúce hviezdy ani poletujúce sovy, ktoré by naznačovali, že sa stane niečo vymykajúce sa z môjho bežného stereotypu. Vlastne na to ani nebol dôvod, zvyšok sveta sa nepretočí, keď jedna lama dotubí svoj aj tak dosť dotubený život. 
Stretol som ho v lese. Pod zoschnutým hrabom. Ešte nebol starý, no očividne skapínal. Vďaka frekvencii výskytu listov na jeho vetvičkách pod ním vyrarášila trávička. Pripadalo mi to ako ideálne miesto na dolúštenie šifry. Namazal som sa opaľovacím krémom, oprel som sa o hrab, vytiahol som pero a papier... chŕŕŕŕ...... Bol to zvuk za aký by sa nehanbila rozzúrená žurafa.
Moje heroické ja sa chcelo tomu mackovi Uškovi postaviť s hasiacim prístrojom v ruke. Moje pravé ja si spomenulo na vtip uja Eda o turistoch a zvončekoch. Ako som sa tam krčil a snažil sa vyzerať ako bežná súčasť lesnej flóry. Po niekoľkých minútach som mal obavy, že to reálne hrozí. Nohy mi smerom k trup(ík)u dreveneli. Zvuk sa nevzďaľoval ani nepribližoval. Odvážil som sa obzrieť, Ležal na zemi. Ústa mal otvorené, slina mu stekala po tvári a po steblách trávy až na zem, kde sa utvorila mláčka. Plávali v nej 2 mravce. Jeden definitívne utopený, druhý ešte hýbal ľavou zadnou a pravou strednou nôžkou. Spomenul som si, že krava vyprodukuje denne 120 l slín. 
Chlapík na zemi mal riedke vlasy oktarínovej farby. Zakrývali mu pol tváre. Chrnel  svetlučkoružovom spacáku s hrošíkmi. Zrejme matfyzák. Nechápal som, že som si ho nevšimol okamžite. Keďže som si nebol stopercentne istý, či naozaj chrápal, alebo sa dusil, v hlave som si vybavil kurz mladých zdravotníkov, ktorý som absolvoval pred 42 rokmi, podišiel som k nemu, zatriasol ním, prihovoril sa mu. Zvuk pokazeného traktora ustal. Chlapík sa pomrvil, zašmátral okolo seba rukami, odkiaľsi vyhrabal okuliare a nasadil si ich. Odhrnul si vlasy z očí a tak som mu do nich konečne videl. Okuliare mu ich niekoľkokrát zväčšili. ĽAĽA Hotový kyklop.
Zagánil na mňa. „Ty kokso... Ahoj, som René.“ Zachvátili ma pochybnosti. Uvedomil som si, že slzný plyn som nechal v batohu pri polomŕtvom hrabe. Mamka mi vždy hovorievala, že sa nemám púšťať do reči s cudzími chlapmi, najmä nie s takými, čo sú v ružovej. René ma ale svojím magickým pohľadom ihneď očaril a tak som sa neotočil a nezdrhol. „Ahoj. Aj ja som René.“


	2. kapitola – Dohára nám knôtik

	Človek, ktorý pozná Reného, má pocit, že každým stretnutím s ním objavuje nové, astrálne dimenzie tohto sveta. René je totiž skutočný čudák, na prvý pohľad občas pôsobí prihlúplo. Tým bol vždy pre mňa zaujímavý. Nie je to typ kamaráta, s ktorým sa dá napríklad zašportovať si. Keby ste mu dali dve hodiny na to, aby vysvetlil rozdiel medzi ping- pongovou loptičkou a hokejovou bránkou, tak by na to neprišiel. Podobne mariáš vždy skončil úplným fiaskom. René nikdy nedošiel na to, ktorou stranou má karty otočiť. Unikal mu základný fakt, že keď do svojich kariet nevidí, tak to neznamená, že do nich nevidím ani ja. Napriek všetkým týmto záležitostiam ma René veľmi zaujal. Zvykli sme sa stretávať a rozprávať sa po večeroch o najrôznejších problémoch. Názory človeka uväzneného v nejakej bubline nevidiaceho realitu tak, ako ju vnímajú ostatní, sa mi zdá fascinujúce.
	Sedel som doma na gauči a práve keď som dofajčil tretiu cigaretku, zaklopkal hodený kameň o okno. Toto bola jedna zo špecifik Reného, nikdy neklepal na dvere. Bol to večer nášho stretnutia a vyprávania pri sviečke. Prešli sme azda všetky témy, ktoré si len dokážete predstaviť. Ak ste teraz pozastavili a snažili ste sa predstaviť si tieto témy, tak ste už asi v tretine cesty, ako to vyzeralo. Celý priestor okolo nás bol temný okrem malej osvetlenej sféry okolo sviečky. Pozrel som na Reného , ktorý náhle úplne zbledol a cítil som, že zdesenie kričiace z jeho tváre prešlo aj do úplnej hĺbky môjho ja. Farba v Reného tvári už dávno prekonala to najčistejšie vápno. Vyzeral ako človek, ktorý nestihne ani povedať svoje posledné slová, lebo smrť ho predbehne. Úplne zbavený schopnosti rozmýšľať som mimovoľne zaregistroval, že knôtik na našej sviečke doháral a plameň mizol. S pocitom človeka, ktorý už nič nemôže stratiť som sa otočil a videl len prázdnu tmavú miestnosť. Keď som sa obrátil späť k Renému, vyzeral už normálne.
	Nikdy nezabudnem na ten večer. Neviem, či René skutočne niečo videl, no ten večer ma či už úmyselne alebo neúmyselne vydesil na smrť.
	

3. kapitola – Posledná Margotka

Zobudil som sa v skutočne neznámom prostredí. Vyzeralo to ako Škoda 120, ale bez svojej luxusnej výbavy. Prebudil ma nával ostrého svetla, ktoré sa šírilo z neznámeho žltého „kotúča“ usmievajúceho sa na mňa z belasej oblohy. Fakt. Úplne cudzie auto. A som bez svojej bundy. Vôbec si nespomínam, čo sa stalo včera. Prichádza ku mne veľmi nahnevaný ujo a v neznámom jazyku mi čosi vysvetľuje. Všetko je akési neisté, hmlisté. Začnem načúvať jeho tvrdému jazyku, drsnému „rozprávaniu“. Ohromí ma jeho prísny výzor. Spoznávam v jeho slovách isté slabiky, postupne sa učím rozumieť jeho slovám. Asi každému druhému. Alebo tretiemu. Prosto pochopím, že ide asi o jeho auto, tak nenápadne vystúpim zadnými dverami a utekám smerom k ceste, po ktorej prejde sčasu-načas nejaké to auto. Keď sa otočím dozadu, milého uja už niet. Počujem len hlasné  a s napoly zahnaným pocitom viny sa strácam v kroví. Pomaly sa mi pripomína miesto, na ktoré som sa náhodou dostal. Tento krík som včera využil, keď som potreboval... Ale ako som sa dostal z kríka do auta? Pokračujem vo svojej prechádzke tichou uličkou, z oboch strán ktorej  na mňa zabreše kde tu nejaký pes. Áno pes. Včera ma... Už chápem, prečo mám blbý pocit pri každom zaštekaní. Ale čo bolo pred tým alebo skôr po tom? Trápi ma obrovské množstvo myšlienok. Najaktuálnejšou je tá: Čo teraz? Veď neviem, kde som, ako som sa tu ocitol, čo som tu vlastne. Cítim sa uväznený vo vlastných pocitoch, myšlienkach. Opýtam sa okoloidúceho tmavovlasého, tmavopleťatého, tmavoplešatého chodca  držiaceho v ruke priesvitný prenikavo páchnuci predmet. Zdá sa mi, že m rozumie a posiela ma na koniec ulice a potom doľava a zas na koniec ulice. Idem týmto smerom. Pýtal som sa ho na policajnú stanicu. Keď odpovedal, milo prikyvoval, sčasu-načas mu preskakoval hlas. V skutočnosti som mu nerozumel ani slovo, ale predsa, reč tela je medzinárodný jazyk. Pomaly prichádzam k niečomu, o čom si myslím, že je to mojím cieľom. Vynára sa predo mnou neidentifikovateľná búda, neviem či ide o budovu, stan, zemľanku alebo kasáreň, prosto úplný pajzel, s nápisom „39“. Zrazu ma pochytí obrovský strach. Strach z vlastných myšlienok. Už si rozpamätávam, čo sa stalo včera večer. Spomínam si na dvoch týpkov, ktorí mi predkladali nejakú zmluvu, alebo čo. Asi štyri hodiny do mňa niečo hustili. Bolo to o nejakom zdroji nákazy, komunistickom sprisahaní, o chémii... Počkať, už viem, čo odo mňa chceli. Zrazu si spomínam aj na vlastné meno, čo som, čím som, že posledných pár rokov som strávil v labáku na overovaní katalýz organických syntéz argón-titanitými katalyzátormi. Nebudem zachádzať do detailov napriek tomu, že si v tomto okamihu na všetky spomínam do podrobností. Spomínam si na poslednú dodávku chromatografických kolón, na protokol, ktorý som mal v ten deň rozpísaný, aj na tú peknú laborantku, na ktorú si brúsim zuby už pol roka. Ten večer sme mali mať také „väčšie rande“, keď mi zazvonil mobil. Presne. Ach jaj. Prečo som ten blbý mobil zdvihol? Napriek tomu, že mi spadol do kadičky s etylacetátom a vyprskol mi do očí asi pol deci tohto vínka a asi štvrť hodiny som si ich vymýval, neprestal zvoniť. Prečo sa nezapla odkazová schránka? Prečo nejaký laborant od jedu nehodil ten mobil do kúta, alebo neprelial do kadičky s organickým odpadom?? Jasné, musíme šetriť, destilovať. Je to neseriózne. Na Západe by sa mi to určite nestalo. Teda určite by sa nestali tie štyri náročné hodiny. Z telefónu sa ozval hlas: „Máš rád svojich priateľov?“ A potom už len „17.6. voľ tridsaťdevinu“. To bola určite šifra. 39 je veľa vecí, ale určite nie politická strana, alebo jej číslo vo voľbách. 39 je aj číslo mojej skrinky na ústave, v banke, číslo môjho bytu aj autobusu. Vedel som odkiaľ vietor fúka. Teda aspoň som si to myslel. Vtom mobil zazvonil opäť. Premkla ma nevysvetliteľná panika. Jasné, toto zvonenie mám prednastavené pre šéfa Ústavu. „Áno... áno... áno... niečo vo veci odbornej, mojej práce? Aha! Áno... Dobre, budem tam.“ Že vraj  musím o pol siedmej prísť pred Americkú ambasádu, neodkladne, nutne. Je šesť hodín. V labáku dám posledné inštrukcie, nasadám do 39 (tak volám svoje fáro, inak Škoda Favorit, ale vylepšený na 2,1 l motor, ale už zabieham) a mierim k Novému mostu. Zaparkujem. Avšak po ceste sa mi stane veľa zaujímavých vecí. Najprv sa mi rozbijú spätné zrkadlá (respektíve nejaký milý motocyklista mi ich zruší), potom mi na auto spadne nejaká motorka a aby to nebolo málo, vypíšu sa mi všetky perá v aktovke (okrem jedného, ktoré mi pred nástupom do 39 šlohol taký škaredý čierny kocúrisko, čo sa mi asi 10 minút prepletal popod nohy). Hovorím si: „To neveští nič dobré.“ Ten fikusšpekulant na mňa isto našil nejakú habaďúru. Stretli sme sa pred Ambasádou presne o 1830. Na moje obrovské prekvapenie. Tento chlapík, ktorý sa btw. Obliekal do klasicky predpotopných vriec, z ktorých komicky vykúkal, vždy, vždy meškal aspoň pol hodinu. Len dnes bol veľmi nervózny, tak sa to asi prejavilo aj tým, že došiel načas. Stretol som Faja, ako sa prechádza po ulici v čiernom obleku so starými byrokratmi, ako napr. náš primátor a pod. a hovoril veľmi vážne a múdro. To bol okamih, kedy som začal prepadať pocitu, že niečo je zle. Môj kolega fikusšpekulant povedal, že s nami pôjdu ešte jeho dvaja priatelia a že pôjdeme do Tridsaťdeviny (39). Vôbec sa mi to nezdalo vzhľadom na to, že boli oblečení v čiernych (veľmi drahých) oblekoch a nebolo z nich nič cítiť (do 39 sa nechodí „nalačno“). Prišli sme do podniku, bolo tam zvláštne ticho a fikusšpekulant sa hneď ospravedlnil, že už musí ísť, že má doma veľa vecí, bla, bla, bla... No toto je už fakt neseriózne! Ten parchant zvolá nudnú intelektuálnu debatu a zdrhne! Hajzel jeden! 
Vypýtam si „jednu veľkú kofolu“. Na moje počudovanie mi priniesli 0,33 l CocaColu®! V 39 som si vždy vypýtal kofolu a dostal som pivo. Pozrel som sa na svojich nových druhov a zavládlo trápne ticho. Istú chvíľu trvalo, potom som chcel nadviazať diskusiu o politike, futbale, kvantovej elektrodynamike a iných bežnému človeku prístupných veciach, ale týpci začali zhurta o mojej práci, príspevku k medzinárodnému výskumu v oblasti argónových katalyzátorov v organickej syntéze, publikáciách v Science, ASC Journal a pod. a ďalšie krásne lahodné reči. Atmosféra spolu s týmto rozhovorom na mňa pôsobili ako to najkvalitnejšie pivečko, aké možno v 39 dostať (napriek tomu, že som mal nejakú hnusnú sračku = Colu → viem predsa, z čoho to robia...). Zrazu si nejaké materiály vložili do fascikla, položili na veľký popolník, ktorý som si všimol až teraz a zapálili. Jeden vtom spustil: „Toto je nič oproti tomu, čo Vás čaká. Veľmi sa zaujímame o Váš výskum. Neviete si predstaviť, čo pre nás znamenajú Vaše poznámky.“ Skvelý pocit do mňa stúpal až po túto vetu. Teraz ma úplne zaťalo. Nebolo by to prvýkrát, kedy by ma vydierali pre moje poznámky (minulý rok sa ich chcel zmocniť doc. Putala a vyhrážal sa mi rozbitím mojej obľúbenej odparky, ktorú som vlastnoručne skladal asi 3 týždne). Pochytila ma panika. Týpek to na mne zbadal a začal ma upokojovať: „Nebojte sa, nič sa vám nestane, pokiaľ budete spolupracovať.“ V tom okamihu som už (asi) vedel, na čom som. Pamätám si obrovský hlasitý výkrik NIEEEE, ktorý sa zrazu niesol miestnosťou. Ten výkrik vyšiel z mojich úst...
Svojho času som mával často nočné mory. Zjavoval sa mi René. Postava, o ktorej som nevedel, či vôbec existuje. Totiž poznal som ho zo svojich snov (IBA). Alebo nie? Pamätám si, že sme spolu išli niekam na hory, na ľadovec. Viackrát. Len niekedy sme stretli päťnohého slona, trojnohého krtka. Tieto spomienky považujem za sny. Keď sme bojovali proti krvilačným krtkom, vyrábali matroš a dodávali istému Augustínovi. O tom tiež neviem, či existuje. Komunikoval som s ním len prostredníctvom Reného. 
Preboha! Áno, presne o tom tí típci hovorili. Že vedia o mojich aktivitách v oblasti výroby psychotropných látok novej generácie, ktoré samozrejme sa snažím čo najlepšie utajiť. Potom vytiahli pár fotiek z nejakej akcošky, ktorú sme zorganizovali v rámci debatného krúžku „čistá chémia“ nášho Ústavu. Ono sa to tak trochu zvrhlo, lebo som najprv priniesol asi 4 litre čerstvo predestilovaného etanolu, ale v tom mi zavolal Mišo, že dojde a donesie nejaký ten denaturák. Keď sme vypili všetok éter v budove, prišiel rad na okenu. V tomto okamihu som vyzeral ako úplná socka a tento obrázok bo mohol naskutku zničiť moju kariéru. Takto ma najprv navnadili na akceptáciu ich názoru na moju prácu (že im ju odovzdám a tak...) „Vezmite si čo chcete,,,“ vravím. „Chceme Vás, Vaše poznámky sme si už vzali!“ Vtedy som sa z nejakého zvláštneho dôvodu upokojil. Aj ich tváre boli zrazu nejaké pokojné. Starší týpek sa milo usmial a začal:
„Viete, dostali sme sa do fakt veľkých problémov. Na začiatku ste na nás mali určite lepší názor. Prečo ste chceli navodiť debatu o QED? Neviete? Viete vycítiť prítomnosť fyzika. Áno! Priznávam sa! Sme fyzici (teoretický), je to z nás cítiť na hony. Ale chceli sme sa zahrať na drsňákov , a tak... Ale k veci, v roku 2007 chce EÚ úplne zakázať dovoz geneticky modifikovaných potravín (najmä sóje a kakaového prášku z kakaových bôbov) do krajín EÚ. Avšak stala sa veľká galiba. Celý MatFyz (ako ho nazývajú tieto zvláštne tvory vo svojom žargóne) funguje na istý produkt, ktorý je z veľkej časti (asi 16%) zo sójovej múky. Avšak v USA sa nepodaril posledný výskum s GMO potravinami a boli kontaminované všetky sójové plantáže v krajine. V jednotlivých krajinách už aj tak prekračujú naši dodávatelia kvóty asi dvojnásobne. Keď sa zastaví dovoz sóje z USA, MatFyz-ácka výkonnosť klesne blízko k nule. To nesmieme dopustiť, pretože táto organizácia má toľko mecenášov, že nepriamo podporuje všetku vedu v našej vlasti. Jeho zničenie by predstavovalo strašnú stratu pre všetkých v tomto štáte. Zrútila by sa ekonomika, pretože by nikto nevedel napočítať do 100, padli by všetky servery miestneho „NETU“, ľudia by neboli schopný vypočítať si silu potrebnú na ťahanie mokrej handry po dlážke, nejaké trápne malé kmity, ba ani nejaké trápne Lagrangeove rovnice druhého druhu. Prosto úplný chaos. To nechceme! Musíme náš poklad, pracovne ho nazveme Margotka, uhájiť, alebo túto podstatnú ingredienciu nahradiť. Vašou úlohou je nahradiť sójovú múku niečím iným. Vieme, že pracujete na syntézach pomocou argón-titanitých katalyzátorov. Naši odborníci si pozreli Vaše práce a usúdili, že Vy jediný sa môžete stať naším záchrancom, záchrancom pred strašným osudom žitia v chaose, resp. radšej nežitia.“
Moje pocity sa postupne menili na fantastické. Vtom však prišiel René a ukázal mi peklo. Ukázal mi miesto, kde prišlo k tomuto strašnému scenáru. Zajali ma teroristi, mojim MatFyzáckym priateľom nemal kto vysvetliť moje poznámky z laboratórnych prác. Táto úloha (vytvoriť čistú umelú sójovú múku, ktorá by Margotke ponechal svoje zázračné vlastnosti) bola zverená tímu odborníkov z PrifUKu na čele s doc. Putalom. Avšak skôr, ako sa im podarilo zosyntetizovať NSM (novú sójovú múku), zvreli podnik Figaro v Trnave. Na svete zostal Posledná Margotka, vypukla veľká vojna, ktorá mala za následky desiatky životov. Dlho sa nevedelo, kde teroristi uložili Poslednú Margotku, po rokoch chaosu bola umiestnená na bezpečnom mieste a jej energiu čerpali fyzici celého sveta prostredníctvom Argotky (americká verzia Margotky, pomenovaná po látke nevyhnutnej pri syntéze NSM) a svet sa preberal z najťažšej doby, akú zažil. Videl som strašné veci. René ma zaviedol na bojisko, kde armáda klonov útočila na pevnosť, v ktorej sa v tej chvíli mala nachádzať Posledná Margotka. A iné strašné veci. Nechcem si na to spomínať. Rané mi povedal, že keby som pri niektorých videniach neodpadol a uvidel tie strašné výjavy, zošalel by som a nikdy neprestal myslieť na to. Vtom mi svitlo. Nad sebou som uvidel bývalú budovu Figaro, kde sa opäť vyrábali Margotky vo veľkom. Na stene svietila veľká reklama: Sláva syntetickej sójovej múke. Už viem, čo sa včera stalo!!! Zašiel som do miestneho lokálu a oslavoval život, krásny život v usporiadanom svete a Margotky. Hneď som sa vrátil na svoj ústav, kde na mňa čakal celý profesorský zbor na čele s prof. Putalom s pozvánkou do Štokholmu a Osla (Nobel Prize – Peace, Chemistry, Medicine, Economy). Vtedy som pocítil, že je všetko v poriadku a prvýkrát po dlhom čase som si sadol na terasu mojej novej vilky, uchlipol si veľký dúšok piva a povedal si: „Konečne.“


4. kapitola – René rozpráva – chýba, bo nebolo nikoho, kto by ju bol napísal 

	5. kapitola – Za zvuku polky

	Neviem, ako začať. René a ja sme mlčky sedeli v slabo osvetlenej miestnosti oproti sebe na kreslách a napäto očakávali odbitie dvanástej hodiny. Bolo 11:59. Môj vzťah s Reném postupne menil formu a ja som vedel o čom rozmýšľa. Napokon, nebolo to ani také ťažké určiť. No to nebolo v tej chvíli podstatné, museli sme čakať. Ženský hlas znamenal dobré správy a mužský zlé. René sa nachvíľu zadíval doprava na svoje dielo.
	Vtom však zazvonil telefón, ktorý ležal na stole medzi nami. René sa načiahol k nemu a zapol hlasný odposluch. Ozval sa muž. Mal hlboký strohý hlas a povedal len jednu vetu. „Nataša urobila chybu.“ Nastal prerušovaný obsadzovací signál telefónu. 
	„Nebuď taký vážny,“ povedal mi. Ja som sa len pousmial a odpovedal: „Posledných pár dní som spal 3 hodiny denne.“ René sa tiež, vstal; a prikročil k polici plnej kníh. Túto knihu som začal písať, keď som Natašu spoznal. Vybral tenkú knižku, ktorá očividne len ťažko odolávala plynutiu času a značnej vlhkosti, ktorá prevládala v Reného izbe. Podal mi ju. „Strana 47.“ Nalistoval som ju a prečítal nadpis. „Kapitola piata – v rytme polky.“ I čítal som ďalej:
	„Sedel som s Natašou sám oproti nej na kresle. Bola už neskorá noc a v pozadí hrala polka. Ja by som uvítal pomalšiu hudbu, ale ona polku mala rada...“
	Pozrel som sa nechápavo na Reného. „Ale...“ Otočil som stranu ďalej. Bola prázdna. „Veď na mieste Nataše som teraz ja... A tá kniha ešte nie je dokončená...“
	Tento krát sa zasmial René. Vedel som, že mi to nevysvetlí. Vedel som, že chce, aby som to pochopil sám. Vravel mi, že ak sa chcem stadiaľo dostať, on mi môže dvere len ukázať. Prejsť cez ne musím ja sám...
	A ja som pochopil. Ako keby sa mi otvorila myseľ. Znovu som sa zahľadel do knihy. Začali sa tam objavovať písmená...
	„...Nataša podišla ku knižnici. Prstami prešla cez väzby mojich kníh. Fantóm džungle, Kráľ, Stretnutie s Reném... Potom sa otočila a hmkajúc si slová polky sa ma spýtala: „Nenapíšeš pre mňa knihu?“ „...“
	Uvedomil som si, že knihu píšem ja. Mohol som ovplyvniť dej, meniť, čo sa stane... Chcel som príbeh ukončiť...
	...Už som jej chcel prikývnuť, keď zmizla. Rozplynula sa ako sen. Pomaly sa rozplývala aj hudba... a ja som si uvedomil, že Nataša vlastne neexistovala. Bola len niečo, čo zhmotňovalo moju túžbu a obavy zároveň. „Zbohom Nataša.“
	Zavrel som knihu. René ju zobral a dal naspäť na svoje miesto. Zrazu mi došlo kopec súvislostí. Napríklad názvy kníh v knižnici v knihe pre Natašu a tiež, že v nej bola kniha, ktorá tiež ešte nebola dokončená, alebo to, čo mi vravel René včera...
	No pochopenie často prináša aj nové otázky. Čo myslel ten hlas v telefóne? Prečo dej knihy pre Natašu bol tak podobný s tým, čo sa práve stalo? A vôbec, ako som sa len dostal na toto miesto?!
	René aj bez položenej otázky odpovedal. „Som rád, že si už o niečo ďalej. A mimochodom, naozaj som pred polnocou rozmýšľal, o čom rozmýšľaš ty. Aj tak je ešte mnoho vecí, ktoré sa musíš naučiť. A neboj sa, všetko neskôr pochopíš.“
	Odišiel do vedľajšej izby a ja som s kľudným pocitom očami spočinul na jeho knižnici. Vedľa knihy pre Natašu bola kniha s gravírovaným znakom   na väzbe.
	

Romao a Júlia

William Shakespeare
Tragédia
Translation (c) Jozef Kot, 1977
OSOBY

ESKALUS, knieža veronské

PARIS, mladý šlachtic, príbuzný kniežaťa

MONTEK }

KAPULET} hlavy dvoch znepriatelených rodov

STAREC, Kapuletov príbuzný

ROMEO, Montekov syn

MERKUCIO, príbuzný kniežaťa a Romeov priateľ

BENVOLIO, Montekov synovec a Romeov priateľ

TYBALT, synovec pani .Kapuletovej

BRAT VAVRINEC, františkán

BRAT JÁN, z tej istej rehole 

BALTAZÁR, Romeov sluha

SAMSON }

GREGOR } Kapuletovi sluhovia

PETER, sluha Júliinej dojky

ABRAHÁM, Montekov sluha

LEKÁRNIK

TRAJA HUDOBNÍCI

PÁŽA Parisovo

INÉ PÁŽA

DÔSTOJNÍK

PANI MONTEKOVÁ, Montekova manželka

PANI KAPULETOVÁ, Kapuletova manželka

JÚLIA, Kapuletova dcéra

JULIINA DOJKA

Občania. Príbuzní oboch rodov. Hliadky. Stráže. Sluhovia a sprievod.

CHORUS
------------------------------------
PROLÓG

(Vstúpi Chorus.)

CHORUS.

Náš príbeh do Verony pozve vás:

dva rody, deliace sa o slávu,

pre dávny spor sú v novej škriepke zas,

brat od brata rná ruku krvavú.

Tak osud chcel, že z bedier oboch sokov

sa dvaja zaľúbenci zrodili:

mier vykúpili daňou privysokou,

nad zvadou otcov zdvihli mohyly.

O láske, nad ktorou sa vznášal skon,

a nenávisti pevnejšej než hrad,

čo smrťou dobytý bol napokon,

dve hodiny vám chceme hrať.

Nuž trpezlivo strávte ten čas s nami;

čo nepovie hra, dopovieme sami.

(Odíde.)
------------------------------------
PRVÉ DEJSTVO
PRVÝ OBRAZ
Verona. Námestie.

(Vstúpi Samson a Gregor z Kapulelovho domu, s mečmi a so štítmi.)

SAMSON.

Otcuprisahám, Gregor, už si nedáme viac na chrbte drevo rúbať.

GREGOR.

Veru nie. Veď by z nás ostalo rúbanisko.

SAMSON.

Lenže ak do nás niekto rubne, vyrubíme mu, čo mu patrí.

GREGOR.

Tak veru; pokým si nažive, nikdy si neobliekaj rubáš.

SAMSON.

Mne stačí, aby mi niekto pohol svedomím, a hneď sa začnem rúbať.

GREGOR.

Lenže tým tvojím svedomím tak ľahko pohnúť nemožno.

SAMSON.

Každý montekovský pes mi ho rozhýbe.

GREGOR.

Rozhýbe ti kolená, hoci hrdinstvom by v takom prípade bolo ani sa nepohnúť. Ak ťa dačo rozhýbe, hneď berieš nohy na plecia.

SAMSON.

Každý montekovský pes ma tak rozruší, že sa mu postavím ako svieca. A nech už to je chlap alebo ženská, hybaj k múru!

GREGOR.

Práve to dosvedčuje, že si cintľavka. Na múr vyliezajú iba muchy.

SAMSON.

To je pravda; a keďže ženy sú krehké nádoby, treba ich pri tom múre pridržať. Montekových sluhov postavím k múru, a slúžky, tie k nemu pritisnem.

GREGOR.

Spor vedú naši páni, a my sme ich sluhovia.

SAMSON.

Mne je to všetko fuk. Prejavím sa ako tyran. Najprv vyobcujem sluhov, potom poobcujem slúžky - odrežem im hlavy.

GREGOR.

Prečo práve hlavy?

SAMSON.

Ako inak z nich strhnem veniec? Koniec koncov, mysli si o tom, čo chceš.

GREGOR.

Nech si nad tým lámu hlavu tie, čo o ňu prídu.

SAMSON.

Pravdaže o ňu prídu - o všetko prídu, keď ku mne prídu. Nepočul si, aký som ja býk?

GREGOR.

Ešte šťastie, že nie si ryba; keby si bol ryba, z každej sa zošmykneš. Vytas ten svoj inštrument! Prichádzajú dvaja montekovci.

(Vstúpi Abrahám a ďalší sluha.)

SAMSON.

Hľa, vytasil som holý meč! Zadrap sa do nich. Ja ti budem kryť chrbát.

GREGOR.

Akože? Ty chceš ukázať chrbát a zdupkať?

SAMSON.

Neboj sa.

GREGOR.

Nie, namojdušu, ja sa nebojím. Iba o teba sa bojím.

SAMSON.

Musíme to spraviť tak, aby sme boli v práve; nech začnú oni.

GREGOR.

Prejdem okolo nich so zamračenou tvárou. Nech si to vyložia, ako chcú.

SAMSON. 

Nie, vyložia si to potiaľ, pokiaľ majú odvahu. Vyplazím na nich jazyk; ak to strpia, utŕžia hanbu.

ABRAHÁM.

Ráčite ten jazyk vyplazovať na nás?

SAMSON.

Svoj vlastný jazyk vyplazujem.

ABRAHÁM.

Ráčite ten jazyk vyplazovať na nás?

SAMSON.

Budeme v práve, ak poviem áno?

GREGOR.

Nie.

SAMSON.

Nie, prosím, neráčim jazyk vyplazovať na vás. Iba si ho tak vyplazujem.

GREGOR.

Chcete do nás zabŕdať, vážený?

ABRAHÁM.

Zabŕdať? Nie.

SAMSON.

Ale ak ohcete zabŕdať, stojím vám k službám: môj pán nie je o nič horší ako váš.

ABRAHÁM.

Ani o nič lepší.

SAMSON.

Výborne!

(Z jednej strany vstúpi Benvolio, z druhej Tybalt.)

GREGOR.

(Vidiac Tybalta.) Povedz "lepší"! Tamto prichádza jeden z príbuzných môjho pána.

SAMSON.

Veru lepší.

ABRAHÁM.

Klameš!

SAMSON.

Taste, ak ste chlapi. Zamávaj s ním, Gregor! 

(Šermujú.)

BENVOLIO.

(Vstúpi medzi nich.) Od seba, vy blázni! Schovajte meče! Čo to stvárate? (Vstúpi Tybalt.)

TYBALT.

Ty medzi čeľadníkmi tasíš meč? Hľaď, Benvolio; tu ťa čaká smrť.

BENVOLIO.

Zachovám mier. Aj ty schovaj svoj meč, alebo spolu týchto rozdeľme!

TYBALT.

S taseným mečom vravíš o mieri?

To slovo nenávidím ako peklo,

ba ako Montekovcov, ako teba.

Bráň sa, zbabelec!

(Šermujú. Vstúpi niekoľko prívržencov oboch rodov a pridajú sa do bitky. Potom vstúpia traja-štyria občania s palicami a s halapartňami, a Dôstojník.)

DÔSTOJNÍK

Len palicami do nich! Mláťte ich,

či je to Montek a či Kapulet!

(Vstúpi starý Kapulet v župane a jeho Žena.)

KAPULET.

Čo je to za krik? Podajte mi meč!

PANI KAPULETOVÁ.

Nie, radšej barlu! Načo pýtaš meč?

KAPULET.

Chcem meč! Hľa starý Montek prichádza a na posmech mi máva čepeľou.

(Vstúpi starý Montek a jeho žena.)

MONTEK.

Nie, pustite ma! - Podlý Kapulet!

PANI MONTEKOVÁ.

Stoj! Ani krok! Tu nebudeš sa prieť!

(Vstúpi knieža Eskalus so sprievodom.)

KNIEŽA.

Nepoislušníci, nepriatelia mieru,

przniaci susedovou krvou meč -

Ste hluchí? Ľudia! Nie, zver! Iba zver

uháša oheň svojej zbesilosti

purpurom, ktorý vystrekuje zo žíl.

Potrestám vás, ak skazonosnú zbraň

nepustíte zo skrvavených rúk.

Počujte výrok svojho kniežaťa!

Už trikrát bezdôvodne občania 

sa kvôli vášmu sporu pobili.

Už trikrát narušil sa pokoj ulíc

a i starí Verončania museli

zo svojich pliec si plášte postŕhať,

vziať do starých rúk staré kopije,

čo v časoch mieru zašli od hrdze,

a krotiť vašu zašlú nenávisť.

Ak ešte raz mier ulíc narušíte,

budete za to platiť životom!

Tentoraz všetci nech sa rozídu.

Ty, Kapulet, hneď so mnou môžeš ísť.

A teba, Montek, popoludní čakám

na starom hrade, kde má sídlo súd:

ta prídeš si náš ortieľ vypočuť.

Pod trestom smrti - hneď sa rozíďte!

(Odídu všetci okrem Monteka, pani

Montekovej a Benvolia.)

MONTEK.

Kto nalial olej na ten starý spor?

Ty si bol pri tom, keď sa rozhorel?

BENVOLIO. 

Keď prišiel som, už čeľaď vášho soka sa s vaším služobníctvom mlátila.

Hneď tasil som meč, že ich rozdelím.

Vtom vbehol divý Tybalt, tasil meč;

len čo mi šepol výzvu do uší,

už nad hlavou ním mával, krájal vzduch:

meč bez urážky urážkami svišťal.

Kým sme si vymieňali údery,

zbehol sa dav, a už bol každý v boji.

Až knieža muselo ich upokojiť.

PANI MONTEKOVÁ.

Romeo, kde je? Nevideli ste ho? Som rada, že aj on sem nepribehol.

BENVOLIO.

Prv ako skvostné slnko vyzrelo

zo zlatistého okna východu,

strápená myseľ vyhnala ma z domu;

tam v platanovom háji, čo sa strie

od tejto časti mesta na západ,

som skoro ráno zočil vášho syna.

I vydal som sa za ním. Keď ma zbadal,

v húštine stromov stratil sa mi z očí.

Čo cíti, podľa seba cítil som:

kde najviac hľadáš, nájdeš najmenej,

i vlastná clivota je viac než dosť.

So svojím krížom pobral som sa sám,

rád ako on, že sme sa minuli.

MONTEK.

Nejedno ráno ho tam zazreli:

slzami rozhojňoval rannú rosu

a vzdychmi ohmúril chmúrne oblaky.

No len čo slnko plné potechy

rozhrnie na východnom obzore

pošmúrny záves nad posteľou zôr,

môj syn sa vzápäť vydá na útek,

do svojej izby hneď sa uzamkne,

prichlopí okenice, vyvrie deň

a do umelej tmy sa pohrúži.

Ak nepríde mu nikto na pomoc,

naveky si ho vezme čierna noc.

BENVOLIO.

Poznáte, strýko, v čom je príčina?

MONTEK.

Nepoznám. Neviem sa jej dopátrať

BENVOLIO.

A jeho ste sa na to nepýtali?

MONTEK.

Ba pýtal - sám i jeho priatelia.

Lež ako vlastných citov poradca

je k sebe - nepoviem, že priverný,

no iste dôverný a tajnostkár:

nič neodhalí a nič nevyjaví,

tak ako púčik, v ktorom hlodá červ.

nemôže povystierať lupene

a svojou krásou slnko obdariť.

Vedieť, v čom pramení ten jeho bôľ,

najlepší liek by som mu poskytol.

(Vstúpi Romeo.)

BENVOLIO.

Prichádza. Ostanem s ním teraz sám.

Buď rozpovie mi všetko, buď sa vzdám.

MONTEK.

Kiež šťastne splníš svoje poslanie!

Pôjdeme, žena! On tu ostane.

(Montek a jeho žena odídu.)

BENVOLIO.

Buď dobré ráno!

ROMEO.

Deň je taký mladý?

BENVOLIO.

Odbilo deväť.

ROMEO.

Beda! Bez konca

smutnému plynie čas! To bol môj otec?

BENVOLIO.

On. Aký smútok ti to dĺži čas ?

ROMEO.

Že nemám to, čo by ho krátilo.

BENVOLIO.

V láske?

ROMEO.

V neláske -

BENVOLIO.

V neláske lásky?

ROMEO.

V neláske tam, kde láska zmáha ma.

BENVOLIO.

Buď beda láske, nežnej na pohľad, čo dokáže byť krutá ako kat.

ROMEO

Buď beda láske, čo vraj býva slepá,

a predsa k srdcu strminou sa liepa,

Kam pôjdeme jesť? Čo sa to tu stalo?

Nemusíš vravieť, všetko počul som.

Nenávisť zlá je, láska ešte horšia.

Zlovoľná láska, nežná nenávisť!

Ničota, ktorá vznikla z ničoho.

Ťaživá ľahkosť, vážna nevážnosť,

beztvarý zmätok najtvárnejších tvarov,

raz pierko z olova, raz jasný dym,

studený oheň, neduživé zdravie,

bdejúci spánok, súcnosť nesúca.

Taká je moja láska bez srdca.

Nesmeješ sa?

BENVOLIO.

Skôr plačem, bratanec.

ROMEO.

Srdiečko, čo ťa morí?

BENVOLIO.

Tvoje srdce.

ROMEO.

Za lásku, ako za hriech pykáme.

Presila žiaľu sťahuje mi hruď:

má vari k nej aj tvoj žiaľ pribudnúť?

Útrpnosť, ktorú si mi prejavil,

niesť vlastný smútok zbavuje ma síl.

Láska je dym, čo chrlí každý vzdych,

za slnka oheň v očiach ľúbených,

za noci oceán sĺz milencov.

Čo ešte? Hlúposť, čo sa múdro správa,

dusivá žlč i nektárová šťava.

Buď zbohom.

BENVOLIO.

Počkaj! Nezráňaj môj cit!

V takomto stave chceš ma opustiť ?

ROMEO.

Sám seba opustil som. Už ma niet.

Tu nie som. Romeo šiel v šíry svet.

BENVOLIO.

Lež teraz vážne: koho miluješ?

ROMEO.

Mám ti tu plakať?

BENVOLIO.

Pre mňa za mňa plač,

no celkom vážne povedz: kto to je?

ROMEO.

Chorému vážne povedz: "Závet spíš!" A čírym slovom mu tým ublížiš. Nuž vážne: istú ženu milujem.

BENVOLIO.

Nemieril som zle, ak som si to myslel.

ROMEO.

Máš dobrú mušku. Je to krásavica.

BENVOLIO.

Čím krajší cieľ, tým istejší je zásah.

ROMEO.

Tentoraz mieriš vedľa. Nezraní

ju lásky šíp. Má bystrosť Diany,

jej cnosť je ako v tvrdom pancieri,

zbytočne na ňu Amor namieri.

Niet slova, ktoré by ju dobylo,

niet pohľadu, čo by ju obmäkčil,

jej lono ani zlatom nekúpiš.

Bohatá krásou, predsa biedna! Beda,

hrob pohltí jej krásu, nič z nej nedá.

BENVOLIO.

Možnože prijala sľub cudnosti.

ROMEO.

Je márnotratná v svojej skúposti.

Veď krása, ktorá drží prísny pôst,

o vlastnú pripraví sa budúcnosť.

Je v kráse múdra, múdrejšia než treba:

cez moje zúfalstvo sa chápe neba.

Nijaká láska jej sľub nezdolá,

a tak je zo mňa živá mŕtvola.

BENVOLIO.

Počúvaj - viac na ňu nemysli.

ROMEO.

V tom prípade ma nauč nemyslieť.

BENVOLIO.

Daj očiam voľnosť. Nech sa kochajú aj v inej kráse.

ROMEO.

Takým spôsobom si ešte väčšmi vybavím jej krásu.

Pod čiernou maskou, bozkajúcou tvár,

zakaždým skrytú krásu vidíme.

Kto oslepol raz, sotva zabudne

na vzácny poklad strateného zraku.

Ukáž mi krásavicu bez páru:

jej krása pripomenie mi vždy tú,

čo prvá skvie sa medzi prvými.

Buď zbohom! Tvoje rady nepomôžu.

BENVOLIO.

Ak nie, zaživa zder zo mňa kožu.

(Odídu.)
DRUHÝ OBRAZ
Tamtiež; toho istého dňa neskôr.

(Vstúpi Kapulet, gróf Paris a Šašo, Kapuletov sluha.)

KAPULET.

Tak ako Montek i ja na pleciach

ten istý .kameň nosím; pre nás dvoch

by bolo ľahké zachovávať mier.

PARIS.

Vysoko vážení ste obaja,

ten dlhý spor je vám len na škodu.

čo poviete však mojej žiadosti?

KAPULET.

Len zopakujem, čo som vravel prv:

nepozná moja dcéra ešte svet,

veď neprežila ani štrnásť liet.

Nech ešte dvakrát leto strieda mráz

a možno na jej vydaj príde čas.

PARIS.

Aj mladšie od nej šťastné matky boli.

KAPULET.

Priskoré steblo nečas prvé skolí.

Zem okrem nej mi vzala všetky deti;

jedine ona na cestu mi svieti.

Musíte o jej srdce zvádzať boj;

jej vôľa .rozhodne, nie názor môj.

Ak si vás, vzácny Paris, vyvolí,

ochotne na to aj sám privolím.

Dnes v našom dome ako každý rok

usporiadame veľký večierok.

Premnoho vzácnych hostí príde k nám,

vás ako najmilšieho privítam.

Pozemské hviezdy vysvietia náš dom,

až temné nebo zbledne v ohni tom.

Tú slasť, čo mladosť v krvi roznieti,

keď vetchej zime stúpa na päty

mladistvý apríl, tú slasť núkam vám,

keď medzi púčiky vás pozývam.

Napnite uši; všade majte oči,

nech vaše srdce pravý púčik zočí;

stačí vám pohľad na tie krásne stvory,

a moja dcéra bude kvapkou v mori.

Pôjdeme. (Šašovi.) Ty sa vydaj ulicami

a navštív tých, čo tu sú napísaní;

každému povieš, že je na mne rad

pod svojou strechou dnes ich privítať.

(Odídu Kapulet a Paris.)

ŠAŠO.

(Roztvorí zoznam.) Navštív tých, čo tu sú napísaní! Napísané je: šuster, drž sa metra, a krajčír kopyta, rybár svojej štetky a maliar siete. Lenže ja mám nájsť tých, čo tu majú napísané mená; ako však zistím, čie mená tu napísal ten, čo ich napísal? Musím sa obrátiť na dákych múdrych ľudí. Idú ako na zavolanie! (Vstúpi Benvolio a Romeo.)

BENVOLIO.

Človeče, klinom vyráža sa klin.

Útrapy zmierni iba nová muka.

Závratu zbav sa ďalším krútením.

Zúfalstvo lieč tým, že ti srdce puká.

Keď do oka ti padne nová smeť,

účinky stráca každý starý jed.

ROMEO.

Najlepší na to je list skorocelu.

BENVOLIO.

Preboha, na čo?

ROMEO.

Na zlomenú nohu.

BENVOLIO.

Romeo, ty si tuším zošalel.

ROMEO.

Som spútanejší ako šialenec,

zavretý v cele o hlade a smäde,

týraný, bitý... Dobrý večer, bratku!

ŠAŠO.

Aj vám, aj vám. Neviete, prosím, čítať?

ROMEO.

Svoj osud z vlastnej biedy vyčítam.

ŠAŠO.

To ste sa možno naučili bez kníh. Ale môžete, prosím, prečítať aj to, čo vám ukážu?

ROMEO.

Isto, ak poznám písmená a reč.

ŠAŠO.

Ďakujem za úprimnosť: spánombohom.

(Šašo chce odísť.)

ROMEO.

Stoj, bratku. Naozaj viem čítať.

(Číta zoznam.) Signor Martino s manželkou a dcérami,

gróf Anselmo a jeho krásne sestry,

urodzená vdova Vitruviová,

signor Placencio s pôvabnými neterami,

Merkucio s bratom Valentínom,

môj strýko Kapulet s manželkou a dcérami,

spanilá neter Rozalína a Lívia,

signor Valencio so svojím bratancom Tybaltom,

Lucio a neposedná,Helena.

Nádherná spoločnosť! Kde sa má zísť!

ŠAŠO.

Tam.

ROMEO.

Kde?

ŠAŠO.

Na večeri; v našom dome.

ROMEO.

Včom dome?

ŠAŠO.

V dome môjho pána.

ROMEO.

Prv naňho mal som sa ťa opýtať.

ŠAŠO.

Ja vám to poviem bez pýtania. Môj pán je ten velký boháč Kapulet; ak nepatríte k Montekovcom, ráčte aj vy prísť na pohárik vína. Spánombohom.

(Odíde.)

BENVOLIO.

Na tento každoročný večierok

zavíta s veronskými kráskami

aj krásna Rozalína, tvoja láska.

Choď ta a s tými, čo ti ukážem,

ju bez predsudkov porovnaj! V tej chvíli

si svoju labuť s mrzkou vranou zmýliš.

ROMEO.

Ak moje oči tak sa zozveria,

nech slzy sa mi zmenia v plamene;

nie prúdom sĺz sa tresce nevera,

kacírske vypáľte im znamenie.

Že zazriem krajšiu? Čo je svetom svet,

nenájdem na ňom od nej krajší kvet.

BENVOLIO.

Len vtedy nad inou má prevahu,

keď položíš ju samu na váhu.

Na druhej miske maj však položenú

povedľa svojej lásky inú ženu.

Na plese ukážem ti toľko krás,

že tá, čo teraz žiari, zhasne vraz.

ROMEO. 

Pôjdem ta bez kradmého pohľadu: len svojmu chcem sa tešiť pokladu. (Odídu.)
TRETÍ OBRAZ
V Kapuletovom dome.

(Vstúpi pani Kapuletová a Dojka.)

PANI KAPULETOVÁ.

Kdeže mám dcéru, dada? Pošli ju!

DOJKA.

Pri vienku, čo ma dvanásťročnú venčil,

už som ju volala. Môj púčik! Vtáčatko!

Prepánajána! Júlia! Kde si?

(Vstúpi Júlia.)

JÚLIA.

Čo je? Kto ma to volá?

DOJKA.

Tvoja mať.

JÚLIA.

Mamička, tu som. čo si želáte?

PANI KAPULETOVÁ.

Chcem s tebou . . . Na chvíľu nás nechaj,

dada!

Musím sa s tebou zhovárať. Nie, počkaj,

veď aj ty isi to môžeš vypočuť.

Pekných pár rokov poznáš moju dcéru.

DOJKA.

Ba na hodinu vám to vyrátam.

PANI KAPULETOVÁ.

Má štrnásť.

DOJKA.

Stavím svojich štrnásť zubov, hoci - ja biedna - mám ich iba štyri, že štrnásť ešte nemá. Koľko dní do posledného júla jej to chýba?

PANI KAPULETOVÁ.

Dva týždne a k nim pár dní navyše.

DOJKA.

Či pár, či nepár - je to presne tak,

že v tú noc štrnásť rokov bude mať.

So Zuzkou - boh ju osláv - v jeden deň

sa narodili. Zuzku pánboh vzal.

Pridobrá bola pre mňa. Z toho viem,

že presne v ten deň dožije sa štrnásť.

Hja, veru, dobre si to pamätám.

Jedenásť rokov prešlo od tých čias,

čo bolo zemetrasenie. V ten deň,

čo nezabudnem, som ju odstavila.

Palinou som si prsník natrela,

sadnúc si pod holubník na slnko.

Náš pán a vy ste boli v Mantove.

Či nemám dobrú pamäť? Chúďatko.

olizlo z prsníka tú palinu

a striaslo sa sťa prehltlo by blen.

Hneď nahnevane cicík pustilo.

Aj holubník sa, roztriasol. A ja

som v mihu vzala nohy na plecia.

Odvtedy jedenásť liet minulo.

Už vtedy vedela sa postaviť.

Ba už sa šiplikala po dome.

Práve deň predtým rozbila si čelo.

A vtedy môj muž - pánboh daj mu

slávu! - beťárisko jeden - vzal ju na ruky.

"Julinka," vraví, "ty -si líhaš na nos? Keď zmúdrieš, budeš líhať na chrbát. či nemám pravdu?" Boh mi svedkom

buď,

že zaraz .stíchla a mu prikývla.

Veď uvidíme, či to nebol žart!

Aj tisíc rokov by som mohla žiť,

a nikdy na tú chvíľu nezabudnem.

PANI KAPULETOVÁ.

Stačilo. Buď už ticho, prosím ťa.

DOJKA.

Už mlčím, prosím. Len mi do smiechu,

že zaraz stíchla a mú prikývla.

A, čestné slovo, najprv na čele

jej vystúpila hrča ako päsť,

škaredý pupák. Strašne vrieskala.

Môj muž jej vraví: "Ty si líhaš na nos?

Keď zmúdrieš, budeš líhať na chrbát.

Či nemám pravdu?" Stíchla. Prikývla.

JÚLIA.

Aj ty už stíchni, dada, prosím ťa.

DOJKA.

Už ani slovo. Boh ťa opatruj,

najkrajšie dieťa, čo som dojčila!

Kiež by sa moja túžba splnila

a mohla som sa tvojej svadby dožiť!

PANI KAPULETOVÁ.

Práve o svadbe chcem sa zhovárať.

Júlia, povedzže mi úprimne,

nežiada sa ti ešte vydávať ?

JÚLIA.

O takej cti sa neodvážim snívať.

DOJKA.

O takej cti! Ak ti nie som dojkou,

tak poviem: z môjho mlieka máš tú

múdrosť.

PANI KAPULETOVÁ.

Pomýšľaj na sobáš! Tu vo Verone

aj mladšie urodzené paničky

sú matkami. Ak neklame ma pamäť,

ja sama som ťa mala vo veku,

keď ty si ešte panna. Jedným slovom,

gróf Paris o teba sa uchádza.

DOJKA.

To je ten správny, najsprávnejší muž!

Bezchybný, ako z vosku uliaty!

PANI KAPULETOVÁ.

Nenájdeš vo Verone krajší kvet.

DOJKA.

Prekrásny kvietok. Namojdušu, kvet!

PANI KAPULETOVÁ.

Čo povieš? Môžeš sa doň zaľúbiť?

Dnes uvidíš ho u nás na večierku.

Do knihy jeho tváre ponor zrak:

čo všetko do nej krása vpísala!

Pozornosť venuj každej jednej čiare,

budú ti splývať v dokonalom tvare.

A čo ti krásne riadky zataja,

vyčítaš z očí ako z okraja.

Tá vzácna kniha, ešte nezviazaná,

tisíckrát získa, keď ju zviaže panna.

Nesporne by to bola veliká česť

môcť krásne riadky krásnou niťou

spliesť.

Takúto knihu už nič neprekoná:

jej zlatý obsah zamkne zlatá spona.

Tak získaš všetko, ak mu budeš žena,

a vyjdeš ako víťaz, nezmenšená.

DOJKA.

Ba zväčšená. Čo iné spraví muž?

PANI KAPULETOVÁ.

Tak povedz: chceš byť Parisova dáma?

JÚLIA.

To uvidím, až uvidím ho sama.

Nemôže inde zrak môj zaletieť:

len vaša vôľa určuje mu let.

(Vstúpi Sluha.)

SLUHA.

Milosťpani, hostia už prišli, večera je na

stole, všade vás zháňajú, aj mladú slečnu

hľadajú, v komore hromžia na dojku

a všetko je hore nohami. Musím ich ísť

obslúžiť. Prosím vás, poďte už!

PANI KAPULETOVÁ.

Gróf čaká. Musíme ísť na pomoc.

DOJKA.

Kiež k šťastným dňom si nájdeš šťastnú

noc!

(Odídu.)
ŠTVRTÝ OBRAZ
Fred Kapuletovým domom.

(Vstúpi Romeo, Merkucio, Benvolio a ďalších päť-šesť zamaskovaných mužov a fakľonosi.)

ROMEO.

Povieme dačo na vysvetlenie?

Či bez jedného slova vstúpime?

BENVOLIO.

Už dávnejšie vyšli z módy okolky.

Aj bez Kupida s páskou na očiach

a s kušou zbitou z maľovaných latiek,

čo ;ako strašiak dámy rozháňa,

aj bez prológu, ktorý jachceme

len vďaka šepkárovi, poďme dnu!

Nech si nás vlastnou mierou merajú:

do kola zamierime, a zas preč.

ROMEO.

Nie je mi do tanca. Dajte mi fakľu!

Nech vám, sám chmúrny, aspoň

posvietim.

MERKUCIO.

Nie, Romeo. Ty musíš tancovať.

ROMEO.

Nebudem. Vám je ľahko do skoku.

Mne na srdci však kameň zasadol,

čo k zemi gniavi ma sťa olovo.

MERKUCIO.

Si zaľúbený. Od Amora krídla

si požičaj a vzlietneš ako vták.

ROMEO.

Už jeho šíp ma trafil do boka 

a krídla nevystriem. Som ranený

a ani o piaď nenadletím žiaľ.

Pod ťarchou lásky klesám čoraz hlbšie.

MERKUCIO.

Keď klesneš celkom, tak ju obťažkáš -

priťažká ťarcha na tú nežnú stvoru.

ROMEO.

Je láska nežná? Hrubá, surová,

násilne bodá srdce ako tŕň.

MERKUCIO.

Ak k tebe hrubá je, buď hrubý tiež,

ak bodá, bodni tiež a zvalíš ju.

Podaj masku, nech si skryjem tvár!

Hľa, maska na masku! Nech zvedavec

si na mne všimne každú ohyzdnosť!

Len líca z papiera sa zapýria.

(Nasadí si masku.)

BENVOLIO.

Zaklopme, vstúpme. Len čo otvoria,

hneď každý vrtko skočí do tanca.

ROMEO.

Sem fakľu! Nech len bujná samopaš opätkom šteklí šášie bez citu!

Múdrosti predkov chcem sa pridŕžať:

najlepšie vidí, kto si posvieti;

jedine ten, kto nehrá, neprehrá.

MERKUCIO.

Čo leží, beží, čo ťa páli, has!

Ak si už prehral, my ťa z kaluže

tej - s odpustením - lásky vytiahneme,

bárs po uši v nej väzíš. Nesvieť vo dne!

ROMEO. Je noc.

MERKUCIO.

Kto váha, ten je ako pochodeň,

čo márne osvietiť chce biely deň.

Len dobre chceme ti; náš úmysel

len zmyslom zdá sa ako nezmysel.

ROMEO.

Vstúpime s dobrým úmyslom. Lež čo,

ak zlý to vezme koniec?

MERKUCIO.

Nevrav! Prečo?

ROMEO.

Dnes v noci som mal sen.

MERKUCIO.

Tiež som mal sny.

ROMEO.

A o čom?

MERKUCIO.

Často o klamstvách sa sní.

ROMEO.

No vo sne pravdivá je každá chvíľa.

MERKUCIO.

Kráľovná Mab ťa teda navštívila.

Je matkou rozprávok a prichodí

nie väčšia ako kameň z achátu,

čo na prsteni nosí radný pán.

Ťahá ju záprah z najdrobnejších škriatkov,

po nose spáčov chodí sem i ta.

Jej kočiarom je prázdny oriešok,

čo červík s veveričkou zmajistroval,

tí stavitelia bájnych hintovov.

Má spice z dlhých nožiek pavúčich

a i striešku z krídel lúčnych kobyliek

šíry sú z najjemnejších pavučín

a chomút z lesku luny na vode;

bič z kosti cvrčka, liace z babích liet;

pohoničom je komár v sivom šate,

nie väčší ako polka malej vši,

čo žije v prstoch záhaľčivej devy.

V tom kočiari Mab prejde každú noc

tvár milencom - tí hneď snia o láske,

kolená dvoranom - snia o poklonách,

dlaň fiškáľom - tí hneď snia o úplatkoch,

pery dámam - sniť budú o bozkoch,

čo neraz kráľovnú Mab nahnevá

a vredmi potresce ich maškrtnosť.

Zas dvoranovi cvála po nose -

ten vo sne vetrí, že ho povýšia,

farára šteklí chvostom prasiatka,

čo v spánku dostal ako desiatok:

hneď sa mu zazdá nová prebenda.

Niekedy prebehne krk vojaká:

ihneď sníva sa mu, že je hrdlorez,

čo zaútočí, sekne čepeľou

a už je pred ním čaša hlboká;

vtom zhrmia bubny, skočí vystrašený

vyjachce ako verklík modlitbu

a zase zaspí. A tá istá Mab

rozčechrá v noci hrivy vraníkom

a sipečie klbká kučier na povraz,

čo môže veštiť iba nešťastie.

A keď sa panny zvalia na chrbát,

tá mora učí ich niesť bremeno,

čo ako večný údel čaká ich.

To ona -

ROMEO.

Prestaň, Merkucio, mlč! Nezmysly vravíš.

MERKUCIO.

O snoch rozprávam,

tých deťoch jalového rozumu,

splodených iba z planých výmyslov;

rovnako priezračné sú ako vzduch,

vrtkavé ako vietor, čo sa chúli

na prsiach ľadového severu

a zrazu na juh zlostne odfučí,

aby sa jeho vlahe zaliečal.

BENVOLIO.

Ten vietor tuším odvieva náš plán.

Je po večeri, neprídeme včas.

ROMEO.

Ba privčas, bojím sa. Mám tušenie,

že čosi, čo je ešte vo hviezdach,

sa v tejto strašnej chvíli začína

a vyslovuje trpký rozsudok

nad planým životom, čo nosím v hrudi:

predčasnú pascu na mňa strojí smrť.

Nech ten, kto určuje smer mojej loďkyk,

nastaví plachty! Smelo do toho!

BENVOLIO.

Nech bubny zahrmia!

(Vstúpia do domu.)
PIATY OBRAZ
Dvorana v Kapuletovom dome.

(Hudobníci čakajú. Vstúpia zamaskovaní muži, prejdú cez dvoranu a postavia sa bokom. Do popredia vystúpia Sluhovia s obrúskami.)

PRVÝ SLUHA.

Kde je Kastról? Prečo nepomáha odpratávať? Ten potrimiskár! Iba čo každý tanier vylizuje!

DRUHÝ SLUHA.

Je to nanič, ak všetko závisí od jednej dvoch rúk, a ešte aj tie sú špinavé.

PRVÝ SLUHA.

Odneste tie pohovky; aj príborník odtiahnite; pozor na príbory! Počúvaj kamarát, odlož mi kúsok marcipánu. Ak ma máš rád, povedz vrátnikovi, nech dnu vpustí Zuzku Brúsku a Elu Belu - Tóno! Kastról!

TRETÍ SLUHA.

K službám, kamarát.

PRVÝ SLUHA.

Vo veľkej dvorane už vás hľadajú. Každý vás vyvoláva, každý sa na vás pýta, slovom, každý po vás túži.

ŠTVRTÝ SLUHA.

Nemôžeme sa predsa roztrhať. Do roboty, chlapci! Trocha života do toho: dobrá vôľa všetko zdolá!

(Sluhovia ustúpia.)

(Vstúpi Kapulet, Júlia a všetci hostia a urodzené dámy; zvítajú sa so zamaskovanými mužmi.)

KAPULET.

Vitajte!

Každá dáma bez otlakov

akiste dá sa v tanci vykrútiť.

Vážené dámy, ktorá odmietne?

Ak niektorá sa teraz bude zdráhať,

tým prizná, že má otlaky. Tak čo?

Vitajte, páni! Kdeže je ten čas,

keď sám som nosil masku na tvári

a krásaviciam šeptal do ucha

najsladšie slová! Už sa nevráti!

Vitajte, páni! Muzikanti, hrajte!

Urobte miesto! Dievky, do kola!

(Hudba hrá, všetci tancujú.)

Viac svetla, lotri! Odpracte tie stoly!

Zahaste oheň, je tu horúco.

To prekvapenie prišlo celkom vhod.

Len seď, len seď, môj milý bratanec.

Nám dvom čas tancov už sa pominul.

Už je to dávno, čo sme ty a ja

chodili v maskách.

DRUHÝ KAPULET.

Bože, tridsať rokov?

KAPULET.

Nehovor braček. Toľko azda nie.

Bolo to na Lucenciovej svadbe;

a práve na Ducha by malo byť

dvadsaťpäť rokov tuším odvtedy.

DRUHÝ KAPULET.

Ba viac, ba viac. Veď jeho syn je starší,

už tridsaťročný.

KAPULET.

Čo to rozprávaš?

Pred dvoma rokmi nebol plnoletý.

ROMEO.

(Sluhovi.) Kto je tá dáma, čo skvie sa

sťa skvost

popri tom rytierovi?

SLUHA.

Neviem, prosím.

ROMEO.

je jagavejšia ako pochodeň!

Na nebi žiari, keď sa zmráka deň,

je šperk na uchu čiernej krásavice.

Boháčka! Pôvabov má na tisíce!

Ako keď k vranám biely holub sadá,

tak pre jéj lásku sotva inú zbadáš.

Hneď po tanci jej vyjdem v ústrety:

už číry dotyk dlaň mi posvätí.

Či miloval som dosiaľ? Aký des!

Skutočnú krásu spoznal som až dnes!

TYBALT.

To podľa hlasu môže byť len Montek.

Hej, podajte mi kord.

(Páža odíde.)

Ten ničomník

si pod ochranou masky trúfal prísť

a znevážiť tak dnešný večierok.

Pri rode, z ktorého si rabí smiech,

ak zabijem ho, nebude to hriech.

KAPULET.

Pomalšie! čo si sa tak rozletel?

TYBALT.

Pozrite, strýko! Montek! Nepriateľ!

Ten podlý lotor vzal si do hlavy,

že svojím jedom náš ples otrávi.

KAPULET.

Romeo mladý?

TYBAĽT.

Podliak Romeo!

KAPULET.

Len pokoj, priateľ nevzrušuj sa ním.

Veď správa sa tu ako pravý rytier

a - kvôli pravde - celá Verona

si váži jeho cnosť a spôsobnosť.

Nie, za bohatstvo celej Verony

by som mu v svojom dome neublížil.

Buď trpezlivý; nevšímaj si ho.

Ak ctíš si moju vôľu, vľúdny buď

a vyhlaď z čela vrásky: chmúrna tvár

pristane sotva našej zábave.

TYBALT.

Pristane vtedy, keď je hosťom lump.

Nestrpím ho.

KAPULET.

Len ho strp, prosím ťa.

Poslúchaj, chlapče! Urob, čo ti vravím

Kto je tu pánom? Ja či ty? No tak!

Vraj nestrpíš ho. Milostivý bože!

Chceš, aby sa tu hostia pobili?

Na ruby prevrátia mi celý dom.

TYBALT.

Veď je to hanba, strýko!

KAPULET.

Prestaň už!

Si bezočivec! Vážne nechceš prestať?

Krvavo za to môžeš zaplatiť.

Odmietaš poslušnosť? Mám toho dosť -

Výborne, priatelia! Ty sopliak jeden!

Čuš, lebo - Viacej svetla! Taká hanba!

Veď ti ja ukážem - Vy bavte sa!

TYBALT.

Zmierlivosť so zášťou sa potýka,

od hnevu chviem sa ako osika.

Odídem. Lenže tento slastný vpád

na trpký blen ti zhorkne tisíckrát.

(Odíde.)

ROMEO.

(chytí Júliu za ruku.) Ak moja dlaň sa

dotkne oltára,

v tom hriechu bude najnežnejšia z nich.

Môj ret, ten pútnik, rád sa zatára

a zbožným bôžikom pozmýva ten hriech.

JÚLIA.

Nekrivdi svojim rukám, pútnik môj,

keď sa v nich skrýva vrúcna oddanosť.

Ak pútnik si, dlaň so sväticou spoj:

aj v stisku rúk máš svätých bozkov dosť.

ROMEO.

Lež svätica má pery, pútnik tiež.

JÚLIA.

Modlitbám dáva nimi jazyk šat.

ROMEO.

Kiež pery ako ruky užiješ!

Modlia sa. Zúfam. Ráč ich vyslyšať.

JÚLIA.

Vyslyšia svätci, bár sú skaly nemé.

ROMEO.

Buď ako skala: vezmem vymodlené.

(Bozká ju.)

Z úst perami si moje hriechy zmyla.

JÚLIA.

Tvoj hriech mám teraz sama na perách.

ROMEO.

Hriech z mojich pier? Ach, aká slastná

chvíľa!

Tak vráť mi ho! (Bozká ju.)

JÚLIA.

Som celá ako v snách.

DOJKA.

Slečinka, matka už sa po vás zháňa.

ROMEO.

Kto je jej matka?

DOJKA.

Nuž, mladý pán,

jej matka panou tohto domu je:

vždy dobrotivá, múdra, samá cnosť.

A ja som pestúnka jej dcérenky.

Kto ju raz uchmatne, ten získa ňou

poriadny majetok.

ROMEO.

Je z Kapuletov?

Do akýoh strašných sietí som sa vplietol!

BENVOLIO.

Zábava končí sa. Poď, priateľ môj!

ROMEO.

Mám ostať, keď mi ostal nepokoj?

KAPULET.

Počkajte, páni, ešte ostaňte!

O chvíľu bude malé pohostenie.

(Zamaskovaní muži sa mu šeptom ospravedlňujú.)

Naozaj? Ak je tak, nuž ďakujem.

Ďakujem, vzácni páni. Dobrú noc.

Prineste fakle! Pôjdeme spať tiež.

(Sluhovia prinesú fakle, aby vyprevadili zamaskovaných mužov.)

Božemôj, ako už je neskoro!

I ja sa odoberiem.

(Odídu všetci okrem Júlie a Dojky.)

JÚLIA.

Poďže ,sem, dada. Kto je tamten pán?

DOJKA.

Starého Tiberia synátor.

JÚLIA.

A ten, čo práve z brány vychádza?

DOJKA.

Tak sa mi vidí - mladý Petrucio.

JÚLIA.

Ten za ním? Ten, čo nechcel tancovať.

DOJKA.

To neviem.

JÚLIA.

Hneď sa na to opýtaj!

Ak ženatý je, slzami ma skrop:

svadobnou posteľou mi bude hrob.

DOJKA.

Romeo volá sa. Je z Montekovcov.

Jediné dieťa nášho nepriateľa.

JÚLIA.

Z jedinej zášte láska povstala.

skôr som ju našla, než ju spoznala.

Zlovestne chce sa so mnou osud hrať,

keď nepriateľa musím milovať.

DOJKA.

Čo vravíš?

JÚLIA.

Veršík, čo ma naučil, pri tanci jeden mládenec.

(Za scénou: "Júlia!")

DOJKA.

Hneď, hneď!

Poď spať! Nikoho z hostí už tu niet.

(Odídu.)
------------------------------------
DRUHÝ PROLÓG

(Vstúpi Cborus.)

CHORUS.

Na smrtnom lóži stará túžba zmiera

a na jej trón sa driape mladý cit.

Tá krása, pre ktorú chcel umrieť

Júlii musela dnes ustúpiť.

Romeo ľúbi a je milovaný:

moc lásky nad nimi má nadvládu.

Romeo ľúbi, hoci zášť v tom bráni,

Júlia kradne slastnú návnadu.

Je pred ním ako múrom obklopená,

on nemôže jej šeptať vyznania.

Čím viac ho ľúbi, tým je vyššia stena,

čo pohľad na milého zacláňa.

Predsa sa .stretnú: vášeň dá im silu,

čas zúfalstva sa mení v slastnú chvíľu.

(Odíde.)
------------------------------------
DRUHÉ DEJSTVO
PRVÝ OBRAZ
Kapuletova záhrada; z jednej strany múr a za
ním chodník, z druhej strany Kapuletov dom
s balkónom.

(Vstúpi Romeo; kráča po chodníku.)

ROMEO.

Či odísť mám, keď tu je moje srdce?

Zmeň smer svoj, planéta, a hľadaj stred!

(Prelezie cez múr a skočí do záhrady.)

Na chodník vstúpia Benvolio a Merkucio;

Romeo za múrom načúva.)

BENVOLIO.

Romeo! Romeo! Hej, bratanec!

MERKUCIO.

Je múdry; akiste už dávno spí.

BENVOLIO.

Tadiaľto bežal, cez múr preskočil.

Zavolaj naňho!

MERKUCIO.

Veď ho vyvolám.

Romeo! Šaľo! Blázon! Zaľúbenec!

V poďobe vzdychu aspoň sa nám zjav!

Postačí, ak nám šepneš jeden verš.

Len zásten: "Ach!" a zrýmuj "lásku"

s "kráskou"!

Priateľke Venuši sa zaliečaj,

no starcom zvi jej syna Amora,

že slepo trafil a kráľ Kofetua

sa do žobrácky musel žal ubiť.

Nečuje. Neprichádza. Nikde nič.

Musíme chúďa z hrobu vyvolať.

Čuj pri Rozalininých jasných očiach,

vysokom čele, šarlátových perách,

pôvabných nôžkach, chvejúcicih sa bokoch

a poklade, čo s nimi susedí,

čuj pri tom všetkom, vyzývam ťa: Príď!

BENVOLIO.

Ak počuje ťa, pochytí ho hnev.

MERKUCIO.

Hnev? Prečo? Mohol by sa nahnevať,

keby som jeho dáme v čarokruh

chcel neznámeho ducha postaviť

a čakal, kým ho sama nezloží.

To by bol dôvod k hnevu. Lenže ja

sa správam čestne. Iba jeho chcem

pri mene jeho dámy vyvolať.

BENVOLIO.

Poď! Ukryl sa tu niekde pod stromami,

vo vlahej noci hľadá útechu.

Tej slepej láske pristane len tma.

MERKUCIO.

Ak slepá je, tak nezasiahne terč.

Podistým teraz pod mišpuľou sedí

a túži, aby ako mišpuľa

mu jeho láska padla do lona.

Bodaj by sa ti ako hnilička

v tých našpúlených ústach rozprskla!

Romeo, dobrú noc! Chcem na posteľ.

To poľné lôžko už ma studení.

Pôjdeme?

BENVOLIO.

Poďme! Je to zbytočné:

ako voš pod chrastou je ukrytý.

(Odídu.)
DRUHÝ OBRAZ

ROMEO.

Neverí jazvám, kto ich necíti.

(V obloku, nad ním sa zjaví Júlia.)

Lež ticho! Čo to svitá v okne tom?

To východ je a Júlia je slnko!

Len vystúp, slnko, zabi mstivú lunu,

čo zbledla, dávno chorá závisťou,

že ty, jej kňažka, krásou predčíš ju.

Neslúž jej viacej, ak je závistlivá.

Chorobne sivé je jej kňazské rúcho,

dnes iba blázni nosia ho. Preč s ním!

Veď je to moja pani! Moja láska!

Kiež by to vedela!

Hovorí, i keď mlčí ako hrob.

Jej oči vravia. Nuž tým odpoviem.

Som prismelý. Nie mne sa privrávajú.

Dve najskvostnejšie hviezdy na nebi

by mohli tie jej oči poprosiť,

nech na oblohe žiaria miesto nich.

Čo, keby si tak miesta vymenili?

Jej jasná tvár by zahanbila hviezdy

sťa lampu biely deň. Jej oči zas

by takou žiarou naplnili nebo,

že vtáci spevom vítali by deň.

Hľa, tvár si teraz podoprela rukou!

Môcť byť tak rukavicou na tej ruke

a dotknúť sa jej tváre!

JÚLIA.

Bože!

ROMEO.

Vraví!

Ó prevrav znova, anjel žiarivý.

Tak skvieš sa tejto noci nado mnou

sťa okrídlený posol z oblohy,

pred ktorým na zem klesá smrteľník

s očami z jamôk, oslepený žiarou,

čo vynára sa spoza oblakov

a zaplavuje celé nebesá.

JÚLIA.

Romeo! Prečo si ty Romeo?

Ach, zapri otca, vzdaj sa svojho mena.

Ak nechceš, tak mi lásku prisahaj

a nebudem viac Kapuletovou.

ROMEO.

Mám počúvať, a či hneď odvetiť?

JÚLIA

Len tvoje meno je mi nepriateľ.

Buď hocikým, len nebuď Montekom!

Veď čo je Montek? Ruka, noha nie,

ba ani tvár, či iná tela časť,

čo patrí človeku. Buď iným menom!

Čo značí meno? To, čo ružou zveme,

pod iným menom tiež by voňalo.

Romeo, keby nebol Romeom,

si vzácnu dokonalosť zachová

aj bez mena. To meno odvrhni

a za meno, čo nie je časťou teba,

si vezmi mňa!

ROMEO.

Vezmem ťa za slovo.

Nazvi ma láskou, rád sa prekrstím.

Odteraz nevolám sa Romeo.

JÚLIA.

Lež kto si, človek zahalený tmou,

čo čušíš moje myšlienky?

ROMEO.

Som ten,

čo menom obáva sa predstaviť.

I mne sa vlastné meno zbridilo,

keď teba desí ako nepriateľ.

Mať na písme ho, hneď ho roztrhám.

JÚLIA.

Bárs ani sto slov nevstrebal môj sluch

zo šeptu tvojich úst, hlas spoznávam.

Nie si ty Romeo? Nie si ty Montek?

ROMEO.

Nie som, ak tebe to nie po vôli.

JÚLIA.

Vrav, ako si sa dostal sem. A načo?

Múr záhrady je príkry, vysoký

a môžeš tu nájsť smrť, ak uvážiš,

kto si, a že ťa naši môžu nájsť.

ROMEO.

Na krídlach lásky preletel som múr.

Kamenné hradby nezastavia lásku,

čo láska vládze, to aj vykoná.

V tom nemôžu mi vaši zabrániť.

JÚLIA.

Keď zbadajú ťa, prídeš o hlavu.

ROMEO.

Tvoj zrak je pre mňa nebezpečnejší

než dvadsať vašich mužov. Nežne hľaď,

a nemôže mi ublížiť ich zášť.

JÚLIA.

Za nič na svete ťa tu nesmú nájsť.

ROMEO.

Plášť noci ukrýva ma pred nimi.

Ak neľúbiš ma, nech si ma len nájdu.

Nech radšej skolí ma ich nenávisť,

než bez tvojej mám lásky živoriť.

JÚLIA.

Kto ukradol ti cestu z tejto strany?

ROMEO.

Jedine láska vodcom bola mi.

Mne radu poskytla, ja zas jej zrak.

Bárs nie som lodivod, a ty si tam,

kde more diaľne brehy obmýva,

odvážne vypravím sa do búrky.

JÚLIA.

Na šťastie maska tvár mi zakrýva:

nebyť nej tvár mi zhorí z rumeni

za slová, čo si počul odo mňa.

Kiež by som bola strohá - poprela,

čo vravím! Ale zbohom, okolky!

Miluješ ma? Viem, že mi prisvedčíš.

uverím ti. No tvoja prísaha

môže byť krivá. Práve tým vraj sú

milenci bohom na smiech. Ak ma ľúbiš,

na všetko, čo ti sväté, prisahaj!

Ak si však myslíš, že ma ľahko získaš,

zachmúrim sa a budem vravieť nie.

Len v takom prípade. Lež inak nie.

Naozaj, Montek: slepo ľúbim ťa

a azda preto zdám sa nevážna.

Lež prejavím ti väčšiu oddanosť,

než mnohé, čo sa tvária zdržanlivo.

Viem, väčšia striedmosť by mi pristala,

no nevdojak si začul z mojich úst,

že ľúbim úprimne. Tak odpusť mi

a neodsudzuj moju poddajnosť,

ktorú ti odhalila temná noc.

ROMEO.

Prisahám, milá, na posvätnú lunu,

čo postriebruje vrcholce tých stromov -

JÚLIA.

Na lunu nesmieš, tá je menlivá

a každý mesiac mení svoju dráhu:

aj tvoja láska bude nestála.

ROMEO.

Tak na čo prisahať mám?

JÚLIA.

Nemusíš.

Ak predsa chceš, ber seba za svedka:

si pre mňa božstvo, ktoré zbožňujem.

A ja ti uverím. 

ROMEO.

Ak moje srdce -

JÚLIA.

Nie, prestaň. Hoci si ma potešil,

v tom dnešnom sľube nieto útechy.

Tak znezrady to prišlo, bez rozmyslu,

tak ako blesk, čo pominie sa skôr,

než povieš: "Blyslo sa." Nuž dobrú noc.

Z púčika lásky v teplom vlahom vánku

snáď vzíde kvet, kým stretneme sa zas.

Nuž dobrú noc! Mier tvojmu srdcu buď!

Kiež cítiš to, čo cíti moja hruď!

ROMEO.

Ty bez útechy chceš ma opustiť?

JÚLIA.

Čím môžem ťa dnes v noci utešiť?

ROMEO.

Ak za môj sľub mi sľúbiš oddanosť.

JÚLIA.

To sľúbila som, než si o to žiadal.

Kiež by som nebola tak spravila!

ROMEO.

Chceš sľub vziať späť? A prečo, láska

moja?

JÚLIA.

Len aby som ho mohla zase dať.

No žiadam vlastne to, čo aj tak mám.

Tak ako more bez hraníc som štedrá

a v láske bezodná. Čím viac ti dávam,

tým viac dastávam: niet konca v tom.

Počujem dáky huk. Buď zbohom, môj!

(Za scénou volá Dojka.)

Hneď, dada! Montek, ty tu chvíľu stoj!

Buď verný mi. Ja o chvíľu sa vrátim.

(Júlia odíde.)

ROMEO.

Ó požehnaná noc! Mám obavu,

že keďže noc je, všetko sa mi zdá:

sen prísladký, než bol by pravdivý.

(Znova sa pri obloku zjaví Júlia.)

JÚLIA.

Tri slová, Romeo, a dobrú noc.

Ak svoju lásku mieniš úprimne

a chceš sa so mnou oženiť, daj znať

mi zajtra po človeku, čo ti pošlem,

že kde a kedy mám prísť na obrad.

Ja svoje šťastie kladiem k tvojim nohám

a pôjdem s tebou, čo aj na kraj sveta. 

DOJKA. 

(Za scénou.) Júlia!

JÚLIA.

úž idem. - No ak sa len zahrávaš,

prosím ťa -

DOJKA.

(Za scénou.) Júlia!

JÚLIA.

Hneď prídem, hneď!

- prestaň s tým a mňa žiaľu zanechaj.

Tak zajtra!

ROMEO.

Vlastnej duše skôr sa vzdám -

JÚLIA.

Nuž dobrú noc ti želám tisíckrát!

(Odíde.)

ROMEO.

Tisíckrát zlú, keď svetlo chceš mi vziať.

Jak žiaci od kníh láska k láske sadá,

jak žiaci školu odchod nemá rada.

(Júlia sa vráti k obloku.)

JÚLIA.

Mlč, Romeo! Kiež hlasom sokoliara

privábiť môžem svojho sokola!

Som ako v putách, nesmiem vykríknuť.

Môj hlas by bralo ozvien prelomil

a prinútil ich volať hlasnejšie

než sama smiem: "Môj drahý Romeo!"

ROMEO.

To vlastná duša volá moje meno.

Hlas milencov je v noci ako striebro,

znie sluchu ako hudba najsladšia.

JÚLIA.

Romeo!

ROMEO.

Vtáča moje!

JÚLIA.

O ktorej

má zajtra posol prísť ?

ROMEO.

Keď bude deväť.

JÚLIA.

Aj dvadsať rokov prejde dovtedy.

Zabudla som, čo chcela som ti riecť.

ROMEO.

Nuž budem tu stáť, kým si spomenieš.

JÚLIA.

Zabudnem zase, ak sa nevzdiališ:

na teba budem myslieť jednostaj.

ROMEO.

Jednako ostanem: ty zabúdaj,

nech zabudnem aj na dom, v ktorom.

bývam.

JÚLIA.

úž takmer svitá. Mal by si už ísť.

Nezájdeš ďalej; ako malé vtáča,

čo práve pustil z dlane nezbedník,

no nestiahol mu z nohy obrúčku

a za nitku ho môže pritiahnuť:

tak láska žiarlivá je na slobodu.

ROMEO.

Chcel by som byť tým vtáčaťom.

JÚLIA.

Ja tiež.

No udusí ťa moje láskanie.

Dobrú noc! Lúčenie má slastnú moc.

Až do rána chcem vravieť: "Dobrú noc!"

ROMEO.

Mier tvojmu srdcu, očiam sladké sny,

kiež smiem byť tým, kto na srdci ti sní.

(Júlia odíde.)

K mníchovi zájdem teraz do cely,

azda ma v šťastí radou posmelí.

(Odíde.)
TRETÍ OBRAZ
Cela Brata Vavrinca.

(Vstúpi Brat Vavrinec s košíkom.)

BRAT VAVRINEC.

Na mračnú noc sa usmial šerý deň

a pruhmi svetla prestupuje tieň.

Tma rapavá sťa opilecký nos

už sadá na svoj slnkom hnaný nos.

Kým plameň lúčov chmúrne chmáry skosí

a povysúša kvapky nočnej rosy,

nazbieram plný košík zeliniek

raz vraždiacich, raz hojivých sťa liek.

Zem život dáva, aj ho pochováva,

a tak jej hrob sa vzápäť lonom stáva.

To lono rodí rozmanité dietky,

čo na zemskú hruď prisaté sú všetky.

Z nich mnohé vynikajú cnosťami,

každá nás na svoj spôsob omámi.

Nesmierna moc sa skrýva v bylinách

i v kameňoch: z nich čarovný je prach.

I to, čo berie ľuďom silu z nôh,

jednako niečím vždy je na osoh.

A zase to, čo zdá sa mocný liek,

nevhodne vzaté prejaví nám priek.

Tak dobro v zlom sa na zlo premieňa,

zlo v dobrom sa nám dobrom odmieňa.

(Vstúpi Romeo, pričom mních ho nevidí.)

I táto bylinka má taký kvet,

že zároveň v ňom sídli liek i jed.

Z jej vône pookreje každý úd,

lež ochutnať ju značí istú smrť.

V ľuďoch i v kvetoch tiahnú do poľa

vždy dvaja králi: cnosť a zlovôľa.

Kde získa prevahu ten horší kráľ,

akoby mor ten kvet zdnu rozožral.

ROMEO.

Buď dobré ráno, otče!

BRAT VAVRINEC.

Boh ťa spas!

Čí jazyk ma to zdraví v taký čas?

Kam sa ti, synak, zmysly podeli,

keď želáš dobré ráno pasteli?

Starecké oko bdie vždy ako stráž,

bdelosťou sa však navždy spánku vzdáš.

No mladé telo, ešte bez starostí,

ovládne spánok, len čo zloží kosti.

To, že tak včasné sem si zavítal,

je dôkazom, že čosi trápi ťa.

Že nemám pravdu? Vidím na pohľad,

že Romeo dnes v noci nešiel spať.

ROMEO.

A predsa sladšiu noc mal ako iní.

BRAT VAVRINEC.

Nebodaj bol si u Rozalíny?

ROMEO.

U Rozalíny, otče? Veru nie.

To meno neznám viac, len súženie.

BRAT VAVRINEC.

Výborne, synak. Teda, kde si bol?

ROMEO.

Zbytočne by som vravieť odmietol.

U svojho nepriateľa bol som hosť

a medzi šípmi, ktorých bolo dosť, 

ma trafil ten, čo trafil som ja tiež.

Na takú ranu náplasť len ty vieš.

Nie, otče, cudzia je mi nenávisť,

tvoj liek aj sokovi sa môže zísť.

BRAT VAVRINEC.

Vrav jasne, synak, celkom otvorene:

nejasná spoveď marí rozhrešenie.

ROMEO.

S kým moje srdce večnú lásku splieta,

je dcéra bohatého Kapuleta.

Jej srdce s mojím tiež je spletené:

ak táto spleť má získať na cene,

ty svätým sobášom ju požehnáš.

Ostatné poviem ti, až príde čas.

Nateraz mám len jedno želanie:

oddaj nás ešte dnes a nevrav nie.

BRAT VAVRINEC.

Ô svätý František! Hľa, aký zvrat!

Na Rozalínu, čo si mal tak rád,

už zabúdaš? Hja, láska mladých ľudí

nie srdcom, očami chce rýchlo súdiť.

Ježišukriste! Celý vodný val

pre Rozalínu tvár ti obmýval.

Nadarmo slzami ,si lásku solil,

už necítiť z nej ani štipku soli.

Nestihlo slnko rozptýliť tvoj ston.

Mne dosial hučí v ušiach ako zvon.

Hľa, na líci ti svieti starý bôľ,

tú slzu ešte zmyť si nestihol.

Ak bol si to ty, a nie dakto iný,

nevnímal si nič okrem Rozalíny.

Tak zmenil si sa? Do seba sa vhrúž:

hriech páše žena, keď je slabý muž.

ROMEO.

Vyčítal si mi, že ju mám tak rád.

BRAT VAVRINEC.

Že s láskou zahrávaš sa, kamarát.

ROMEO.

A kázal si mi lásku pochovať.

BRAT VAVRINEC.

Nie do hrobu a po inej mať hlad.

ROMEO.

Už nekarhaj ma. Moja milená

za lásku láskou sa mi odmieňa.

To iné nerobili.

BRAT VAVRINEC.

Dobre vie,

že lásku vnímaš uchom, srdcom nie.

Poď so mnou, len poď, mladý váhavec,

nech spravím aspoň jednu dobrú vec.

Zo zväzku tých dvoch šťastie môže vzísť:

na lásku premení sa nenávisť.

ROMEO.

Tak nemeškajme. Hneď sa chceme brať.

BRAT VAVRINEC.

Buď rozvážny. Nie vždy je vhodný chvat.

(Odídu.)
ŠTVRTÝ OBRAZ
Námestie.

(Vstúpi Benvolio a Merkucio.)

MERKUCIO.

Do čerta, kam sa podel Romeo?

Vraj celú noc si vôbec neľahol.

BENVOLIO.

Aspoň nie doma. Tak mi vravel sluha.

MERKUCIO.

Tá Rozalína, bledá ukrutnica,

ho týra tak, že z toho zošalie.

BENVOLIO.

Tybalt, ten Kapuletov príbuzný,

údajne odoslal mu dáky list.

MERKUCIO.

Stavím sa, že výzvu na súboj.

BENVOLIO.

Romeo odpovie.

MERKUCIO.

Na list môže odpovedať každý, kto vie písať.

BENVOLIO.

Lenže Romeo odpovie aj tomu, kto ten list napísal: ako sa do hory volá, tak sa z hory ozýva.

MERKUCIO. 

Beda! Úbohý Romeo! Už je vlastne po ňom. Prebodlo ho čierne oko ženskej bielej ako mramor; ľúbostná serenáda ho zahlušila; doprostred srdca ho trafil šíp toho slepého lukostrelca. Môže sa takýto človek postaviť zoči-voči Tybaltovi?

BENVOLIO.

Čo myslíš, čo je zač ten Tybalt?

MERKUCIO.

Ak mám byť úprimný, horší je ako kráľ mačiek. V malíčku má všetky ceremónie, čo predchádzajú súboju. Šermuje ako z partitúry: dodržiava takt, pauzy a rytmus. Nadýchne sa, raz, dva, tri, a už máš v hrudi kord. Všetky hodvábne gombíky ti odletia. Rodený duelant. Skutočný majster - abecedu šermu pozná odpredu aj odzadu. To jeho neprekonateľné passado. To punto reverso! To hai!

BENVOLIO.

Čo to vravíš?

MERKUCIO.

Bodaj by porantalo tých smiešnych fičúrov, tých panákov, ktorí zabudli, ako im zobák narástol, a jednostaj ochkajú: "Ježišmária, och, aká impozantná čepel! Och, aký impozantný chlapík! Och, aká impozantná kurva!" Až mi je do plaču, ako na nás dotierajú tie cudzokrajné muchy, tí vyznavači módy, čo sú samý pardon sem, pardon tam, a natoľko si potupia na tie svoje maniery, že si pohodlne nemôžu sadnúť na starú lavičku. Hneď ich bolia kosti.

(Vstúpi Romeo.)

BENVOLIO.

Prichádza Romeo, konečne Romeo!

MERKUCIO.

Bez mlieča, ako vysušený haring. Ó telo, telo, však si zrybälo! Teraz mu to aj myslí iba v sonetoch, v akých sa utápal Petrarca. V porovnaní s dámou jeho srdca Laura je iba umývačka riadu, ibaže za milenca mala lepšieho veršovníka; Dido je iba drnda, Kleopatra cigánka, Helena a Hero haluškárky a harpye, Tisbe strašidlo do maku, ale nie na makovisku. Bon jour, signor Romeo! Tvoje francúzske gate možno pozdraviť iba po francúzsky. Včera v noci si nám urobil poriadnu čiaru cez rozpočet.

ROMEO.

Dobré ráno vám obom. Akú čiaru som vám urobil?

MERKUCIO.

Na plnej čiare si ustúpil. Jasné?

ROMEO.

Prepáč, milý Merkucio. Mal som dôležitejšiu robotu, a v takýchto prípadoch sa človek môže pozdvihnúť aj nad zdvorilosť.

MERKUCIO.

Inými slovami, v takýchto prípadoch je zdvorilejšie ukázať chrbát.

ROMEO.

Chrbát pri hlbokom úklone.

MERKUCIO.

Teraz si to postavil na hlavu.

ROMEO.

Už zdvodlejšie som to povedať nemohol.

MERKUCIO.

Ja som taký zdvorilý, že radšej neurobím ani krok.

ROMEO.

Beztak chodíš iba po špičkách.

MERKUCIO.

Správne.

ROMEO.

Potom i ja som zdvorilý, lebo črievice sa mi zodrali práve na špičkách.

MERKUCIO.

Tentoraz si sa síce vynašiel, ale nezabúdaj, že ty chodíš po špičkách nie zo zdvorilosti, ale preto, že máš deravé podošvy. A do deravých topánok natečie.

ROMEO.

Radšej dieru na topánkach ako na hlave. Aspoň mi z nich nevyfučí hlúposť.

MERKUCIO.

Benvolio, kamarát, povedz voľačo, lebo sa mi rozum zastaví.

ROMEO.

Musíš ho poriadne šibnúť, ak nechceš, aby ti šibalo.

MERKUCIO.

Keby sme s.a pretekali v šibaní, rád ti prenechám víťazstvo. V tvojom jednom zmysle šibe viac čertov ako v mojich piatich, taký ,si ty šibal. Vari som ti stačil u tej radodajky.

ROMEO.

Ty mi v ničom nestačíš, a najmä nestačíš mi tam, kde by mal muž vždy stačiť.

MERKUCIO.

Za to ťa kopnem.

ROMEO.

Kôň, ktorý zdochýna, kope.

MERKUCIO.

Rozdávaš kyslé jablká. Pália ako oheň.

ROMEO.

Každému, čo mu patrí: do ohňa oheň.

MERKUCIO.

Človek ti podá prst, a ty hneď sa chytíš celej ruky. To nie je čestné.

ROMEO.

Komu česť, tomu česť, pastierovi trúba.

MERKUCIO.

Aj tak si sa polepšil: aspoň už nefňukáš kvôli tej láske. Konečne sa dá s tebou zhovárať. Konečne si Romeo. Konečne si zase v svojej koži - či už prirodzenej alebo neprirodzenej. Tá tvoja usoplená láska bola ako od prirodzenosti blázon, čo splašený behá sem a ta a hľadá dieru, do ktorej by vopchal tú svoju prirodzenosť.

BENVOLIO.

Už prestaň, prestaň!

MERKUCIO.

Mám prestať práve v tom najlepšom?

BENVOLIO.

Nechcem, aby si sa ešte väčšmi zamotal.

MERKUCIO.

Mýliš sa, kamarát. Práve som sa chcel z toho vymotať. Dostal som sa na koreň veci, a čestné slovo, už nijaké slovo neokorením.

(Vstúpi Dojka v najlepších šatách a jej sluha Peter.)

ROMEO.

Pozrite, aká opacha! Plachta na obzore!

MERKUCIO.

Až dve. Spodnica i spodky.

DOJKA.

Peter!

PETER.

Prosím?

DOJKA.

Podaj tni vejár, Peter.

MERKUCIO.

Len jej ho podaj, Petrík, nech si má čím

zakryť tvár. Na vejár sa aspoň dá dívať.

DOJKA.

Pánboh daj vám dobré ráno, ctení páni.

MERKUCIO.

Pánboh daj vám dobrý večer, ctená krásavica.

DOJKA.

Vari už je večer?

MERKUCIO.

Presne tak. Tá nehanebná ručička na ciferníku už vkĺzla pod sukňu.

DOJKA.

Keď ste ju ta namierili! Preboha, čo ste to za človeka!

ROMEO.

Som, krásna pani, človek, ktorého pán boh stvoril pod svoj

obraz.

DOJKA.

Namojdušu, povedali ste to správne. Pod obraz boží. Ctení páni, neráčili by ste mi povedať, kde by som našla mladého Romea?

ROMEO.

Ja vám to prezradím. Lebo keby ste ho mali nájsť sama, mladý Romeo by už dávno nebol taký mladý, ako bol vtedy, keď ste ho začali hľadať. No nenájdete ani mladšieho, čo by sa tak volal, lebo už nikto horší sa k takému menu neprihlási.

DOJKA.

Správna reč.

MERKUCIO.

Vari je správne, že je najhorší? Bohuprisahám, chytil si to za správny koniec. Poistupuješ veľmi múdro.

DOJKA.

Ak ste ním vy, mladý pán, rada by som si vás odviedla na kus reči medzi štyrmi očami.

MERKUCIO.

Kupliarka, obyčajná kupliarka. Už je vrabec v hrsti!

ROMEO.

Čo si chytil?

MERKUCIO.

Nič vábne, kamarát: ak zajačicu, tak len takú, čo sa dáva do pôstnej paštéty, a kým sa zje, zakaždým o voľlačo zosmradne a splesnivie.

{Kráča okolo nich a pospevuje si.)

Aj zajačí smrad

ukojí ti hlad,

keď máš držať pôst.

Preto vopred plať,

ak chceš oblízať

aspoň holú kosť.

Romeo, nepôjdeš už domov? Chceme sa u vás naobedovať.

ROMEO.

Prídem za vami.

MERKUCIO.

Zbohom, ty krásavica zo starožitníctva;

zbohom. (Spieva.) "Dáma dám, ktorej srdce dám."

(Merkucio a Benvolio odídu.)

DOJKA.

Prosím vás, kto bol tá neumytá papuľa, čo jej samé svinstvá chodia po rozume?

ROMEO.

Istý šľachtic, dada, čo sa strašne rád počúva a za minútu toho narozpráva viac, ako za mesiac je schopný urobiť.

DOJKA.

Ak si bude o mňa ústa utierať, však mu ich ja zapchám, hoci by mal ešte podrezanejší jazyk a dvadsať takých miništrantov k tomu; a keby som aj nevládala sama, nájdem si takých, čo ho umlčia. Naničhodný lotor! Nie som predsa dáka jeho frndolína. Ba ani husi som s ním nepásla. (Petrovi.) A ty tu stojíš ako tĺk a dovolíš, aby si zo mňa hocijaký odkundes robil rohožku.

PETER.

Nevidel som, prosím pekne, nikoho, kto by si z vás robil rohožku. Keby sa tak stalo, hneď vytasím. Namojdušu, vytasím tak chytro ako každý iný chlap, len musím mať na to príležitosť a právo na svojej strane.

DOJKA.

Božemôj, taká som nazlostená, že sa celá trasiem. Naničhodník! Prosím vás, pane, na slovíčko; ako som vám už spomenula, moja slečinka mi nakázala, aby som vás vyhľadala. Čo vám odkazuje, to si nechám pre seba. Ale najprv si zapíšte za uši, že ak ju chcete - ako sa vraví - vodiť za nos, bola by to od vás - ako sa vraví - strašná nehoráznosť. Slečinka je ešte mladá, a keby ste sa s ňou chceli zahrávať, bola by to pre každú urodzenú slečnu veľká patália a od vás veľké svinstvo.

ROMEO.

Odovzdaj svojej slečne a veliteľke moje vrúcne pozdravenie. Prisahám -

DOJKA.

Aké máte dobré srdce! Všetko jej poviem! Panebože! Tá sa poteší!

ROMEO.

Čo jej chceš povedať? Veď vôbec ma nepočúvaš.

DOJKA.

Poviem jej, že ste prisahali, čo je podľa môjho názoru celkom obstojná odpoveď.

ROMEO.

Pod dákou zámienkou dnes popoludní

nech príde do kláštora na spoveď.

Brat Vavrinec jej hriechy rozhreší

a zosobáši nás. Ber za námahu!

DOJKA.

Nie, vážne, pán môj; nechcem ani groš.

ROMEO.

Netáraj; keď ti dávam, ber!

DOJKA.

Dnes popoludní? Dobre, pošlem ju.

ROMEO.

Ty, dada, počkáš za kláštorným múrom.

Môj sluha ťa tam zaraz vyhľadá

a prinesie ti povrazový rebrík,

čo pod závojom mlčanlivej tmy

ma na vrch blaženosti dovedie.

Slúž verne: odmena ťa neminie. 

Buď zbohom! Pozdrav slečne odovzdaj!

DOJKA.

Nech pánboh žehná ti. No počúvaj.

ROMEO.

Počúvam, dada.

DOJKA.

Vie tvoj sluha mlčať?

Ak dačo skryť chceš, maj vždy na pamäti: kde mlčia dvaja, zbytočný je tretí.

ROMEO.

Môj sluha vernejší je ako pes.

DOJKA.

Výborne, lebo moja slečna je naozajstný poklad. Ježišmária! Keď ešte bola také štebotavé vláčatko - V našom meste by ju rád ulapil jeden šľachtic, voľajaký Paris. Lenže ona, duša moja, radšej by si ľahla vedľa ropuchy, naozajstnej ropuchy, než vedľa neho. Niekedy ju naťahujem, vravím jej, že ten Paris je najsúcejší ženích. Ale keď to vyslovím, môžem vám odprisahať, že hneď zbledne ako najbelšia stena. Nezačína sa Romeo a rozmarín rovnakým písmenom?

ROMEO.

Začína, dada. A čo? Oboje sa začína na "r".

DOJKA.

Vy figliar! "Ŕŕŕ" - tak vrčia iba psi. Veď ,,r" znamená - Nie, začínajú sa dakým iným písmenom; a slečinka vymýšľa na vás a na ten rozmarín také nádherné veršíky, že keby ste ich počuli, hneď by vám bolo na srdci ľahšie.

ROMEO.

Odovzdaj slečne môj pozdrav.

DOJKA.

Tisíc pozdravov odovzdám.

(Romeo odíde.)

Peter!

PETER.

Tu som, prosím.

DOJKA.

Budeš kráčať predo mnou! Raz dva, raz

dva!

(Odídu.)
PIATY OBRAZ
Kapuletova záhrada.

(Vstúpi Júlia.)

JÚLIA.

Keď poslala som dadu, bilo deväť.

Vraj že sa vráti za pol hodiny.

Možno ho nenašla. Nie, neverím!

Čaptaňa! Poslom lásky myšlienky

by mali byť: sú rýchlejšie než slnko,

čo z chmúrnych kopcov chmáry vyháňa.

Koč lásky preto tiahnú holuby

a svižný Amor pripína si krídla.

Už ocitlo sa slnko v zenite

dnešného dňa: tri dlhé hodiny

minuli od deviatej - a jej niet.

Mať cit a horúcu krv mladých liet,

tak ako loptička by lietala.

Slovami odpálim ju k milému

a milý zase slovom vráti ju.

No staré nohy ako mŕtve sú: 

nevládne, ledva telo unesú. 

(Vstúpi Dojka a Peter.) 

Konečne ide! Tak čo nového? 

Vrav! Našla si ho? Pošli sluhu preč!

DOJKA.

Choď, Peter, počkaj pri vrátach.

(Peter odíde.)

JÚLIA.

Vrav, dobrá dada - Prečo chmúriš sa?

Aj smutnú správu povedz veselo.

A dobré chýry nezahanbuj tým,

že kyslou tvárou chceš ich rozladiť.

DOJKA.

Som ukonaná. Daj mi vydýchnuť.

Joj, moje kosti! Ale som sa prešla!

JÚLIA.

Kiež ty máš moje kosti, ja tvoj chýr.

Preboha, vrav už, milá dada, vrav!

DOJKA.

Nemôžeš počkať? Načo taký zhon?

Či nevidíš, že ledva lapám dych?

JÚLIA.

Nelapáš: veď máš dychu nadostač,

ak navrávaš mi, že ho ledva lapáš.

Tie tvoje výhovorky dlhšie sú,

než správa, ktorú mi chceš povedať.

Je dobrá a či zlá? Hneď odpovedz!

Len to chcem vedieť, na ostatné počkám.

Upokoj ma: je dobrá a či zlá?

DOJKA.

Nuž nevybrala si si najhoršie, i keď v tom nemáš nijakú skúsenosť. Romeo? Nevídali! Tvár má celkom obstojnú a lýtka ako vytesané. A hoci sa nepatrí rozprávať o rukách a nohách, a tobôž nie o celom tele, musím povedať, že nič sa im nevyrovná. Nevyniká síce nadmernou dvornosťou, ale stavím sa čo aj oňho, že je mierny ako baránok. Len tak ďalej, dievča; pánboh s tebou! úž ste obedovali?

JÚLIA.

Nie, nie. To všetko viem aj bez teba.

Čo o sobáši povedal? Vrav! Čo?

DOJKA.

Božemôj, už si hlavu necítim.

Tak treští mi v nej, čo by pukala.

A chrbát - kristepane, chrbát môj!

Či nemáš srdce tak ma preháňať ?

Skoro som pri tom dušu vypľula!

JÚLIA.

Naozaj ma to mrzí. Prepáč mi.

Chcem vedieť, dada, čo môj milý vraví.

DOJKA. 

Tvoj milý ako človek statočný, zdvorilý, láskavý a driečny, a ručím ti, že aj cnostný - vraví - A kde je tvoja mama? 

JÚLIA.

Že kde je moja mama? Predsa doma.

Kde inde? Čo to trepeš dve na tri?

"Tvoj milý ako človek statočný

vraví: ,A kde je tvoja mama?'"

DOJKA.

Dosť.

Máš horúčku? úž konečne sa vzchop!

To má byť obklad na boľavé kosti?

Odteraz sama sebe posla rob.

JÚLIA.

S tebou je kríž. Čo vraví Romeo?

DOJKA.

Máš dovolenie dnes ísť na spoveď?

JÚLIA.

Mám.

DOJKA.

Hneď navštív celu brata Vavrinca.

Tam čaká ten, čo ženu z teba spraví.

Hľa, bujná krv ti líca napĺňa.

Čokoľvek vravím, hneď si ako rak.

Bež do kostola. Ja mám za úlohu

obstarať rebrík, po ktorom tvoj milý

vyberie vtáčie hniezdo, keď sa stmí.

Pre tvoju rozkoš driem sa ako kôň.

Veď noc aj teba zgniavi napokon.

Ja prv sa najem. Ty bež do kláštora.

JÚLIA.

Pobežím k šťastiu. Zbohom, milá stvora.

(Odídu.)
ŠIESTY OBRAZ
Cela Brata Vavrinca.

(Vstúpi Brat Vavrinec a Romeo.)

BRAT VAVRINEC.

Kiež svätý obrad nebo posvätí a nestresce nás zajtra zármutkom.

ROMEO.

Amen, amen! Nech čokoľvek sa stane,

nič neprevýši sladký okamih,

keď budem môcť sa na ňu podívať.

Ty svojou modlitbou nám ruky spoj,

nech smrť, ten lásky žrút si ostrí zuby.

Mne stačí, ak ju môžem svojou zvať.

BRAT VAVRINEC.

No prudká rozkoš prudko dohorí:

záblesk a tma, tak ako pušný prach

v objatí s ohňom vzblkne vlastným

koncom.

I med sa môže spríkriť sladkosťou

a pozbaví nás chuti do jedla.

Ľúb s mierou: spoznáš lásku bez miery.

Náhlivý strelec nikdy nemieri.

Už ide slečna.

(Vstúpi Júlia.)

Pod jej ľahkou nôžkou

sa nikdy nezoderie zemský prah.

Milenca udrží aj babie leto,

čo v letnom vánku blúdi bez cieľa.

Nemôže spadnúť: márnosť ľahká je.

JÚLIA.

Duchovný otec, dobrý večer ti.

BRAT VAVRINEC.

Romeo za nás dvoch ťa pozdraví.

JÚLIA.

I jeho zdravím, nech má dôvod zdraviť.

(Objímu sa.)

ROMEO.

Júlia, ak tou mierou ako ja

si plná blaha a máš viacej síl

ho opísať, kiež tvoj dych osladí

vzduch navôkol a hudba z tvojich úst

odhalí šťastie, ktoré vzájomne

nás blaží z prevzácneho stretnutia.

JÚLIA.

Cit hlbší, než je obal z plytkých slov,

sa chváli sám a netreba mu príkras.

Kto môže zrátať to, čo má, je žobrák.

No moja láska tak sa rozrástla,

že nikdy nezrátam jej bohatstvo.

BRAT VAVRINEC.

Nuž poďte so mnou, nech to skrátime.

Nenechám vás tu samých do tých čias,

kým v jedno telo nepožehnám vás.

(Odídu.)
------------------------------------
TRETIE DEJSTVO
PRVÝ OBRAZ
Námestie.

(Vstúpi Merkucio, Benvolio a ich prívrženci.)

BENVOLIO.

Prosím ťa, Merkucio, poďme preč.

Je sparno, všade samý Kapulet.

Ak stretneme ich, neujdeme zvade,

tá špára búri nepríčetnú krv.

MERKUCIO.

Ty si ako tí, čo prekročia prah krčmy a so slovam "Dajboh, aby mi nebol potrebný!" hodia na stôl meč. Len čo však majú v sebe druhý pohárik, namieria ostrie proti tomu, kto im ten pohárik nameral, hoci to vôbec nie je potrebné.

BENVOLIO.

Naozaj ?

MERKUCIO.

Nemáš o nič chladnejšiu hlavu ako každý iný Talian; rozhorúčiš sa, len čo ťa napália, a napáliš sa, len čo ťa rozhorúčia.

BENVOLIO.

No a?

MERKUCIO.

Ešte že nie ste takí dvaja, lebo navzájom by ste sa pozabíjali. Veru tak. Poškriepil by si sa s človekom iba kvôli to mu, že na brade má o chlp viac alebo menej ako ty. A keby si nemal iný dôvod, poškriepiš ,sa s človekom, ktorý lúska orechy, a to iba preto, že ty máš orechové oči. Nijaké iné nevidia toľko zádrapiek. V hlave máš toľko zlosti, ako je vo vajci žltka, a už ti ju toľkokrát kvôli tomu roztrepali, že by sa z nej dala pripraviť praženica. Pobil si sa s istým človekom za to, že na ulici zakašlal a zobudil tvojho psa, ktorý sa vyhrieval na slnku. Nepochytil si sa s krajčírom za to, že si v čase pôstu obliekol nové šaty, a s ďalším, že si nové topánky previazal starými šnúrkami? A ty ma budeš vystríhať pred zvadou!

BENVOLIO.

Keby som bol taký bitkár ako ty, nikto by nevsadil na moju hlavu ani deravý groš.

MERKUCIO.

Na deravú hlavu deravý groš.

(Vstúpi Tybalt a ďalší.)

BENVOLIO.

Čo sa aj na hlavu postavíš, už idú Kapuletovci.

MERKUCIO.

Radšej sa aj na nohy postavím - mne je to fuk:

TYBALT.

Držte sa za mnou! Chcem ich osloviť. Dovoľte na slovíčko s jedným z vás.

MERKUCIO.

Len na slovíčko s jedným z nás. Ráčte to aspoň zdvojnásobiť. Povedzme na slovíčko a na úder.

TYBALT.

Presvedčíte sa, že aj toho som schopný, ak mi na to poskytnete príležitosť.

MERKUCIO.

A to si už nemôžete na to nájsť príležitosť sám?

TYBALT.

Merkucio, aj ty hráš Romeovi do nôty?

MERKUCIO.

Do nôty? Vari chceš z nás urobiť muzikantov? Ak si myslíš, že sme muzikanti, tak ti zahráme, že ťa budú bolieť uši. To je môj sláčik! Veď ten ťa naučí tancovať! Do čerta, vraj do nôty!

BENVOLIO.

Hádame sa tu na verejnosti.

Buď choďte, kde vás nikto nevidí,

buď pokojne si všetko vysvetlite, a domov!

Tu ste všetkým na očiach.

MERKUCIO.

No a? Veď na dívanie slúži zrak.

Pre čiesi oči nemienim sa hnúť.

(Vstúpi Romeo.)

TYBALT.

Mier s vami! Tento, hľa, mi poslúži!

MERKUCIO.

Nech visím, ak vám tento poslúži.

Len kordom sa vám môže odslúžiť.

V tom zmysle môžete ho svojím zvať.

TYBALT.

Romeo, z toho, ako ťa mám rád,

len jeden titul pristane ti: lump.

ROMEO.

Len dôvod, pre ktorý ťa ja mám rád,

zdržiava vo mne oprávnený hnev

za taký pozdrav. Vôbec nie som lump.

Buď zbohom. Vidím, že ma nepoznáš.

TYBALT.

Tým vôbec neodčiníš urážky,

čo si mi spôsobil. Vráť sa a tas!

ROMEO.

Prisahám: nikdy som ťa neurazil

a mám ťa rád, čo nepochopíš skôr,

kým nedozvieš sa dôvod mojej priazne.

Nuž upokoj sa, milý Kapulet,

ktorého meno ctím si ako svoje.

MERKUCIO.

Hanebná, mrzká, podlá pokora!

Len alla stoccata ju odčiní.

(Vytasí.)

Tybalt, ty potkaniar, krok odo mňa!

TYBALT.

A ty čo chceš odo mňa?

MERKUCIO.

Nič, milý kráľ mačiek, iba jeden z tvojich deviatich životov. Na ňom si zmeriam svoju odvahu, a ak ešte aj potom budeš na mňa mraučať, aj ostatných osem z teba vytlčiem. Chyť už konečne ten svoj kord za uši, nech nemusím ťa sám za uši vyťahať.

TYBALT.

Som pripravený.

(Tasí.)

ROMEO.

Poslúchni, Merkucio, schovaj kord.

MERKUCIO.

Do toho! Čakám passado!

(Šermujú.)

ROMEO.

Tas, Benvolio! Zraz im zbrane z rúk.

Hanba vám, páni! Zadržte svoj hnev!

Počkajte! Knieža predsa zakázal

šarvátky na veronských uliciach.

Stoj, Tybalt! Merkucio!

(Tybalt popod Romeovu ruku bodne Merkucia a utečie.)

MERKUCIO.

Ranil ma.

Mor na tie vaše rody! Dostal ma.

Odišiel bez rany?

BENVOLIO.

Si ranený?

MERKUCIO.

Som iba škrabnutý. No stačí to.

A kde mám páža? Priveď lekára!

(Páža odíde.)

ROMEO.

Odvahu! Rana nemôže byť hlboká.

MERKUCIO.

Nie, nie je hlbšie ako studňa ani širšia ako kostolná brána. Ale stačí to. Aj takto splní svoj účel. Opýtajte sa na mňa

zajtra, a odpovie vám hrobové ticho. Ručím vám, že na tomto svete som už doskákal. Mor na tie vaše rody! Kristepane, taký pes, taký potkan, taký myšiak, taký kocúr - a človeka na smrť uškrabne! Taký chvastúň, taký lotor, taký lump, čo šermuje podľa počtovnice! Do čerta, prečo si sa plietol medzi nás? Zranil ma popod tvoju ruku.

ROMEO.

Myslel som to dobre.

MERKUCIO.

Odveď ma, Benvolio, stadeto,

už strácam vedomie. Mor na váš spor!

Preň budem červy hostiť o chvíľu.

Čo dostal som, to mám. Tie vaše rody!

(Benvolio ho odvádza.)

ROMEO.

Ten šľachtic, spríbuznený s kniežaťom,

môj blízky priateľ, dostal kvôli mne

smrteľnú ranu - Tybalt pošpinil

mi česť - ten Tybalt, čo je hodinu

môj príbuzný. Ô, drahá Júlia,

od tvojej nádhery som zoženštel,

aj srdce tvrdú smelosť stratilo.

(Vráti sa Benvolio.)

BENVOLIO.

Romeo! Merkucio dodýchal.

Ten smelý duch už letí k oblakom,

predčasne touto zemou pohŕda.

ROMEO.

Ten čierny deň je ďalších pohrôm zvesť

a jeho bremä budú mnohí niesť.

(Vráti sa Tybalt.)

BENVOLIO.

Zúrivý Tybalt znova prichádza.

ROMEO.

Prichádza víťaz, priateľ odchádza.

Vzleť do neba, ó krotká zmierlivosť,

nech odteraz ma vedie ľúty srd!

Ber Tybalt, titul, ktorý si mi dal:

tým lumpom ty si! Duša Merkucia

sa vznáša nad našimi hlavami

a čaká, že ju budeš sprevádzať.

Keď nie ty, tak ja, a či obaja.

TYBALT.

Ty naničhodník, s ním si paktoval,

aj s ním sa spakuješ.

ROMEO.

To určí kord.

(Šermujú. Tybalt padá.)

BENVOLIO.

Romeo, bež preč, utekaj!

Ľudia sem náhlia, Tybalt leží mŕtvy.

Nestoj ako v snách! Knieža odsúdi

ťa na smrť, ak ťa chytia. Chytro preč!

ROMEO.

Som šašo šťasteny.

BENVOLIO.

Čo nebežíš?

(Romeo odíde.

Vstúpia občania.)

OBČAN.

Kam bežal ten, čo zabil Merkucia?

Kde Tybalt utiekol? Kde je ten vrah?

BENVOLIO.

Tu leží Tybalt.

OBČAN.

Ráčte, prosím, vstať. Ja vyzývam vás v mene kniežaťa. (

Vstúpi Knieža, starý Montek, Kapulet, ich ženy a sprievod.)

KNIEŽA.

Kde sú tí, čo tú bitku začali?

BENVOLIO.

Vznešené knieža, môžem objasniť

nešťastný priebeh tejto šarvátky.

Zabitý Romeom tu leží ten,

čo tvojho príbuzného zavraždil.

PANI KAPULETOVÁ.

Môj drahý Tybalt! Dieťa od brata!

Ó knieža! Muž môj! Krv je preliata!

Hľa, knieža, naša krv tu preteká:

krv za krv - potrestajte Monteka.

Synovec drahý!

KNIEŽA.

Kto prvý, Benvolio, prelial krv?

BENVOLIO.

On, Tybalt, teraz mŕtvy, vraždil prv.

Romeo, ten mu slušne dohováral,

vraj spor je malicherný, vyvolá

len vašu nevôľu. Nič z jeho slov,

vravených pokojne a úctivo,

však neovládlo Tybaltovu zlosť.

Bol ako hluchý; zrazu namieril

hrot kordu na Merkuciovu hruď.

Ten, celý v ohni, kríži s hrotom hrot,

s úšklabkom vojaka smrť odháňa

a druhou rukou chce ju vrátiť zas

Tybaltovi. Ten zručne odráža

ju späť. Vtom skríkne Romeo:

"Prestaňte, priatelia!" a rýchlejšie

než slovami im rukou zrazí kordy

a skočí medzi nich; tu Tybaltov

zákerný úder popod jeho ruku

vyrazí život z hrude Merkucia.

Tybalt sa vydá na útek. No hneď

sa vracia k Rómeovi, ktorého

až teraz vôľa mstiť sa preniká.

Tak ako blesk ,sa vrhnú na seba.

Kým som ich stihol schladiť, Tybalt

padol.

Romeo ušiel. Nech tu zomriem hneď,

ak potvrdí sa lživosť mojich viet.

PANI KAPULETOVÁ.

K Montekom patrí, príbuzenský cit

mu káže pravdu lžami zatemniť.

Zo dvadsať chlapov meralo s ním sily,

dvadsiati na jednom sa vyvŕšili.

Chcem spravodlivosť, knieža. Žiadam

smrť.

Romeo nesmie trestu uniknúť.

KNIEŽA.

Tybalta zabil. Tybalt Merkucia.

Kto splatí, že aj ten sa v prachu zvíja?

MONTEK.

Romeo nie. Mal Merkucia rád.

Len tým je vinný, že si trúfal vziať,

čo patrí zákonu.

KNIEŽA.

Ja za ten čin

ho okamžite z mesta vyhostím.

I mňa sa dotkla vaša nenávisť.

O vlastnú krv som pre ňu musel prísť.

Za túto stratu príde krutý trest,

čo kajúcne z vás každý musí niesť.

Na vaše prosby budem ako hluchý,

nebude plač váš viac než bzukot muchy.

Už ani slovo! Romeo, ty choď:

ak vrátiš sa sem, prídeš o život.

Odneste telo! Súcit s tým, kto vraždí

vyvolať môže iba ďalšie vraždy.

(Odídu.)
DRUHÝ OBRAZ
Kapuletov dom.

(Vstúpi Júlia.)

JÚLIA.

Cválajte, ohňonohé paripy,

do svojho príbytku! Kiež pohonič

by vás tak chytro zahnal k západu,

že vzápätí by všetko skryla noc.

Svoj závoj spusti, láskyplná noc,

a privri každý zrak, nech Romeo

bez svedkov sa mi v náruč zaborí.

Milencom -svieti k lásky obradom

ich vlastná krása; ak je láska slepá,

najlepšie znáša noc. Príď, vzácna noc,

matróna v striedmom, čiernom odeve,

a uč ma, ako víťazne sa poddať,

keď v hre je obojstranná nevinnosť.

Zababuš čerňou moju plachú krv,

čo blčí v lícach, kým sa osmelí

neznámy cit a pokým nespaznám,

že opravdivá láska tiež je cnosť.

Príď, noc! Príď, Romeo, deň prostred

noci!

Na krídlach noci belšie zasvietiš,

než na havranom perí nový sneh.

Príď, dobrá noc, ty čierna, chmúrna noc:

Romea pošli! A keď umrie raz

rozkrájaj si ho na drobnučké hviezdy:

ním nebo takou krásou zažiari, 

že každý bude uctievať len noc

a ligot slnka stratí na cene. 

Už kúpila som zámok pre lásku,

no ešte nie je môj. Som. predaná,

lež nekúpená. Dnešný deň je dlhý,

tak ako pred sviatkom je dlhá noc

dieťaťu, čo sa dočkať nemôže,

kým oblečie si nové šaty.

(Vstúpi Dojka s povrazovým rebríkom.)

Hľa,

prináša odkaz. Povedz "Romeo"

- anjelskou hudbou bude znieť tvoj hlas.

Čo nové, daida? Máš tie povrazy,

čo pýtal Romeo?

DOJKA.

Mám, pravdaže.

(Hodí rebrík na zem.)

JÚLIA.

Čo je? Ty zalamuješ rukami?

DOJKA.

Ach, beda. On je mŕtvy, mŕtvy je.

To je náš koniec, slečna, naša smrť.

Božemôj, leží mŕtvy, zabitý.

JÚLIA.

Je nebo schopné toľkej zloby?

DOJKA.

Nie.

On, Romeo! Nie nebo! Romeo!

Kto by si to bol myslel! Romeo!

JÚLIA.

Vari si diabol, že ma takto trýznis?

Ston z takých muk len peklo vydrží.

Romeo si vzal život? Povedz "vzal"

a toto slovo bude vraždiť viac

než smrtonostný pohľad baziliška.

Ak povieš "vzal", mne život tým sa vzal,

ak zavrel oči, aj mne svetlo vzal.

Jediné krátke "áno", krátke "nie"

buď blaho prinesie, búd trápenie.

DOJKA.

Na vlastné oči videla som ranu

- prekristapána - priamo na hrudi,

Úbohé telo, vôkol samá krv.

Bol biely ako krieda. Na ňom krv.

Potoky krvi. Až mi prišlo zle.

JÚLIA.

Ó pukni, srdce, bedár úbohý!

Vám, oči, večný žalár bez svetla!

Popolom ľahni, v prach sa obráť, zem,

nech aspoň na márach s ním spočiniem.

DOJKA.

Ó Tybalt, Tybalt, vždy si pri mne stál.

Môj rytier! Najvernejší ochranca!

Že som sa tvojej smrti dožila!

JÚLIA.

Čo za víchor to duje až z dvoch strán?

Romea zabili? Aj Tybalt umrel?

Bratanec drahý? Ešte drahší muž?

Polnice, trúbte! Nastal súdny deň!

Niet živých, keď tí dvaja umreli.

DOJKA.

Len Tybalt umrel; tvojho Romea,

ktorý ho zabil, vypovedali.

JÚLIA.

Romeo prelial Tybaltovu krv?

DOJKA.

Tak veru, prelial, boh ho opatruj!

JÚLIA.

Ó hadie srdce, skryté v kvetoch tváre!

Kedyže drak mal taký skvostný brloh?

Spanilý tyran! Diabol anjelský!

Jahniatko s vlčou kožou! Krkavec!

Odporné srdce v božskej podobe!

Prekliaty svätec, cnostný darebák!

Pravý rub toho, čím sa právom zdá!

Príroda, čo máš s peklom spoločné,

keď dávaš diabolskému duchovi

v pozemskom raji taký ladný vzhľad?

Hanopis s najmrzkejším obsahom,

a krásne zviazaný! Že práve faloš

má sídlo v takom paláci!

DOJKA.

Niet cti,

niet úprimnosti v mužoch. Všetci sú

klamári, falošníci, pokrytci.

Kde je môj sluha? Trocha pálenky!

Z toľkého žiaľ u sa tu pominiem.

Buď hanba Romeovi!

JÚLIA.

Božemôj,

že nestvrdne ti jazyk! Hanba? Nie!

Veď hanba sa mu hanbí dotknúť čela,

na ktorom za vladárku tohto sveta

by bolo možné korunovať česť.

Som netvor, že som naňho hromžila.

DOJKA.

Chceš chváliť vraha svojho bratanca?

JÚLIA.

Vlastného manžela mám preklínať?

Úbožiak, kto ti meno poláska,

keď ja, tri hodiny ti manželka,

ho hanobím? No prečo si ho zabil?

Takisto teba mohol zabiť on.

Späť, hlúpe slzy, späť sa vsiaknite!

Tie kvapky splácajú daň zármutku,

čo omylom mi radosť nahrádza.

Žije môj muž, bárs Tybalt chcel ho zabiť.

Veď to je dobrá zvesť! Tak prečo plačem?

Nôž ostrejší než Tybaltova smrť

mi krája srdce! Kiež naň nemyslím!

Jediné slovo pamäť ťaží mi,

tak ako hriechy ťažia svedomie.

"Len Tybalt umrel; tvojho Romea,

ktorý ho zabil, vypovedali."

To jedno slovo "vypovedali"

sto tisíc Tybaltov je schopné zabiť.

Aj Tyibaltova smrť by stačila,

ak by sa všetko malo končiť ňou.

Ak žiaľu dobre padne spoločnosť

a nešťastie vraj samo nechodí,

po "Tybalt umrel" mohlo radšej prísť,

že umrel otec, mať, či obaja.

To ešte by som mohla oplakať.

Za "Tybalt umrel" prišiel zadný voj:

"Romea vypovedali." Ten vzal

mi Tybalta, mať, otca, Romea.

Sú mŕtvi! On je vypovedaný.

To slovo nemôže nič obopnúť.

V nijakom inom nezvučí tak smrť.

Kde je môj otec, matka, dada milá?

DOJKA.

Nad Tybaltovým telom teraz kvília.

Ak za nimi chceš, ja ťa zavediem.

JÚLIA.

Ich slzy padajú mu na rany.

Môj plač je tvoj - môj vypovedaný.

Zdvihni ten rebrík, chúďa oklamané.

Je vyhostený. Čo sa s nami stane?

Mal si nás spojiť ako brehy most:

ovdoviem skôr, než stratím počestnosť.

Nuž zbohom, rebrík! Dada, pôjdem spať:

smrť miesto Romea mi strihne šat.

DOJKA.

Do svojej izby choď! Ja nájdem ho

a on ťa uteší. Viem, kde ho hladať.

Romeo príde, len čo stmavie deň.

Teraz ho skrýva Vavrincova cela.

JÚLIA.

Ten prsteň dáš mu! A mu pripomeň,

že naposled by som ho objať chcela.

(Odídu.)
TRETÍ OBRAZ
Cela Brata Vavrinca, v pozadí knižnica.

(Vstúpi Brat Vavrinec.)

BRAT VAVRINEC.

Romeo, vyjdi! Poď sem, strachopud!

Trápeniu si sa tuším zaľúbil

a za manželku pojal nešťastie.

(Romeo vyjde z knižnice.)

ROMEO.

Čo nové, otče? Ako ortiel znie?

Zas ku mne dobýja sa nový žiaľ,

čo ešte nepoznám?

BRAT VAVRINEC.

Ty pričasto

si takých hostí k sebe pozývaš.

Už knieža vyniesol svoj rozsudok.

ROMEO.

Len súdny deň mi mohol prisúdiť.

BRAT VAVRINEC.

Miernejší ortiel vyšiel z jeho úst:

nie smrťou, vyhnanstvom ťa potrestal.

ROMEO.

Vyhnanstvom? Zmiluj sa a povedz:

"Smrť!"

Viac hrôzy civí na mňa z vyhnanstva

než zo smrti. Nie, nevrav "vyhnanstvo"!

BRAT VAVRINEC.

Z Verony bol si vypovedaný.

Nezúfaj! Svet je veľký, široký.

ROMEO.

Svet mimo Verony už nie je svet,

len očistec, ba peklo najhlbšie.

Z nej vyhnať značí vyhnať zo sveta,

a to je smrť. Tak vyhnanstvo je smrť

miernejším slovom. Ak tak voláš smrť,

hlavu mi stínaš zlatou sekerou,

k vražednej rane úsmev pridávaš.

BRAT VAVRINEC.

Ten strašný hriech! Tá krutá nevďačnosť!

Za vraždu je smrť. Knieža v dobrote

a láske k tebe zákon obišiel

a na vyhnanstvo zmenil čiernu smrť.

Veď je to milosť! Či to nechápeš?

ROMEO.

Nie milosť, peklo! Nebo je len tu,

kde žije Júlia. Veď každý pes

a mačka, myš i malý červiačik

smie v tomto nebi žiť a na ňu hľadieť,

len Romeo nie. Ešte aj tá mucha

má väčšiu vážnosť, väčšie výsady

než Romeo. Ba smie si vysadnúť

na biely zázrak Júliinej ruky

a večné blaho ukradne jej z pier,

čo zapýria sa cudne v domnienke,

že navzájom si udelili bozk.

Smie hostiť sa, keď ja som vyhostený.

Vyhnanstvo podľa teba nie je smrť.

Vyhnaný Romeo nič nemôže.

Aj muchy môžu, čo on nemôže.

Sú slobodné. Lež ja som vyhnanec.

Nenašiel by sa dáky jed či nôž,

vražedný nástroj menej vraždiaci,

než je to strašné slovo "vyhnanstvo"?

Poznajú ho len odsúdenci v pekle.

Ich nárek sprevádza. Či nemáš srdce,

ty boží človek, kňaz a spovedník,

čo rozhrešuje hriechy, i môj druh,

že gniaviš ma tým slovom "vyhnanstvo"?

BRAT VAVRINEC.

Ty pochabeľ, čo nepustíš ma k slovu?

ROMEO.

A zasa budeš vravieť o vyhnanstve.

BRAT VAVRINEC.

Chcem vyzbrojiť ťa, aby si ho zniesol -

čistého vína naliať, múdrosťou

ťa podoprieť, aj keď si vyhnaný.

ROMEO.

Zas "vyhnaný"? Daj pokoj s múdrosťou!

Ak múdrosť nesplodí mi Júliu

a nedokáže mestá prenášať,

ak ortieľ nezmení, viac nehovor.

BRAT VAVRINEC.

Naozaj tuším blázon nemá uši.

ROMEO.

Kde by ich vzal, ked múdry nevidí?

BRAT VAVRINEC.

O tvojom stave chcem sa zhovárať.

ROMEO.

Chceš vravieť o tom, čo sám necítiš?

Len keby si bol mladý ako ja,

miloval Júliu, bol hodinu s ňou ženatý

a Tybalt ležal mŕtvy,

len keby si aj ty bol vyhnaný,

až potom by si mohol rozprávať,

trhať si vlasy, po zemi sa váľať

tak ako ja a telom merať hrob.

(Klopanie zvonku.)

BRAT VAVRINEC.

Vstaň! Niekto klope. Skry sa, Romeo!

ROMEO.

Nevstanem. Nech ma srdcervúci plač

zahalí pred cudzími pohľadmi!

(Znova klopanie.)

BRAT VAVRINEC.

Počúvaj! - Kto je? - Vstávaj, Romeo!

Zoberú ťa. - Hned! Hneď to bude! -

Vstaň!

(Klopanie.)

Bež do knižnice! - Počkajte! - Ty si

skutočný blázon. Božemôj! - Už idem!

(Znova klopanie.)

Kto to tak klope? Čo si želáte?

DOJKA.

(Za scénou.) Vpustite ma a všetko vysvetlím.

Od slečny Júlie mám odkaz.

BRAT VAVRINEC.

Vstúp!

(Vstúpi Dojka.)

DOJKA.

Prosím vás, svätý otče, povedzte,

kde je muž mojej slečny, Romeo?

BRAT VAVRINEC.

Na zemi leží, spitý slzami.

DOJKA.

V tom istom stave ako moja slečna.

BRAT VAVRINEC.

V tom istom stave! Smutná zhoda duší!

Žalostná súhra!

DOJKA.

Ona leží tiež -

narieka, plače, plače, narieka.

Vstávajte! Nože vstaňte, ak ste chlap!

Už kvôli Júlii sa postavte!

Aký má zmysel takto bedákať ?

ROMEO.

(Vstane.) Dada -

DOJKA.

Až smrť je koniec všetkého.

ROMEO.

Hovoríš o Júlii? Čo je s ňou?

Nevraví o mne, že som starý vrah,

čo krvou, spriaznenou s ňou

príbuzenstvom,

poškvrnil detstvo našich radostí?

Kde je? čo vraví moja skrytá žena,

keď odteraz aj lásku musí skryť?

DOJKA.

Nevraví nič, len slzy prelieva,

raz klesne na poste!, raz vyskočí,

vykríkne "Tybalt!", zvolá "Romeo!"

a znova klesne.

ROMEO.

Akoby to meno

ju ako výstrel z dela vraždilo,

tak ako táto ruka prekliata

jej vzala bratanca. Ó prezraď mi,

kde, v ktorej hnusnej časti tohto tela

to meno prebýva! Keď sa to dozviem,

vyplienim ten dom.

(Chce sa prebodnúť, Dojka mu vytrhne z rúk dýku.)

DOJKA. 

Počkaj zúfalec!

BRAT VAVRINEC.

Ty si muž? Tvoj vzhľad vraví, že si muž.

No slzy ženské máš. A zúrivosť

divému zvieraťu skôr pristane.

Neženská žena v mužskom zovňajšku!

Zver zohavená ľudským zozverením!

Udivil si ma. Boh mi svedkom buď,

domnieval som sa, že si rozumnejší.

Tybalta zabil - sám sa zabiť chce.

Ba vlastnú ženu, žijúcu len ním,

tou zášťou proti sebe zabíja.

Preklínaš svoj zrod, zem i nebesá.

Zrod, nebo, zem sa v tebe stretajú

a naraz by si stratil všetky tri.

Hanobíš svoje telo, lásku, um,

bárs ako skupáň všetkého máš dosť,

no svoje bohatstvo len ukrývaš

a ničím nemieniš ho zveľadiť.

Tvoj tvrdý vzhlad však zmäkne ako vosk,

keď prehrešíš sa proti mužnosti;

prísahy lásky sú len prázdne lži,

keď vražďíš tú, čo mal si navždy ctiť.

Ak um, čo vzhľad i lásku skrášľuje,

sa proti obom z dráhy vyšinie,

z nevedomosti príde k výbuchu,

tak ako pušný prach sa vznieti v rožku,

keď zatrasie ním nešikovný vojak:

to, čo ťa brániť má, ťa roztrhá.

Nuž hore hlavu! Júlia je živá.

Len pred chvíľou si pre ňu umrieť chcel.

Máš vlastne šťastie. Tybalt chcel ťa zabiť,

no ty si zabil Tybalta. Máš šťastie.

Aj zákon stal sa tvojím priateľom

a na vyhnanstvo zmenil smrť. Máš šťastie.

Dážď milosti ti padá na plecia.

V najkrajšom šate sa ti dvorí šťastie.

Ty ako nespôsobná nevľúdnica

však na šťastie i lásku zazeráš.

K takým sa osud chrbtom obracia.

Choď k svojej milej, ako si jej sľúbil.

Jej izbu navštív, tam ju utešuj.

No odíď prv, než stráže postavia,

potom už do Mantovy neprejdeš!

Tam budeš žiť, kým nenastane čas

oznámiť sobáš, všetkých uzmieriť,

požiadať knieža o milosť a späť

sa vrátiť o to s väčšou radosťou,

s čím väčším žiaľom teraz odídeš.

Choď napred, dada! Pozdrav svoju

slečnu,

nech pošle čím prv doma všetkých spať,

veď krutý bôľ ich beztak vyčerpal.

Romeo príde.

DOJKA.

Aj celú noc by som tu vydržala

počúvať vaše rady. Koľká múdrosť!

Hneď slečne oznámim, že prídete.

ROMEO.

Choď: poriadne ma musí vyhrešiť.

(Dojka chce odíst, ale vzápätí sa vráti.)

DOJKA.

Tu tento prsteň mám vám odovzdať.

A nemeškajte: čas sa skracuje.

(Dojka odíde.)

ROMEO.

Znova sa ku mne šťastie vrátilo!

BRAT VAVRINEC.

Choď! Dobrú noc! Máš len dve možnosti:

buď odísť prv, než stráže postavia,

buď nadránom ujsť z mesta v prestrojení.

V Mantove ostaň! Nájdem človeka,

čo z času na čas každý dobrý chýr

o tvojom osude ti prinesie.

Podaj mi ruku! Zbohom! Dobrú noc!

ROMEO.

Bezmerná radosť od teba ma ženie: nezniesol by som inak rozlúčenie. Buď zbohom!

(Odídu.)
ŠTVRTÝ OBRAZ
Kapuletov dom.

(Vstúpi starý Kapulet, jeho žena a Paris.)

KAPULET.

Tak nešťastne sa všetko nakopilo,

že nemáme čas dcéru presviedčať.

Pochopte, mala rada Tybalta.

Ja tiež. No každého z nás čaká smrť.

Je neskoro. Už dolu nezíde.

Ubezpečujem vás, že nebyť vás

sám ležím v posteli už hodinu.

PARIS.

Kde vládne smútok, nevládny je pytač.

Dobrú noc, pani. Dcéru pozdravte!

PANI KAPULETOVA.

Ďakujem. Ráno sa s ňou pozhováram.

Dnes celkom poddala sa náreku.

(Paris chce odísť, ale Kapulet ho zavolá späť.)

KAPULET.

Dovoľte, Paris, aby som vám sám

ponúkol lásku svojho dieťaťa.

Vždy poslúcha. Aj teraz poslúchne.

Ty, žena, zájdi za ňou pred spaním.

O láske môjho syna Parisa

jej povieš - počkaj - povieš jej, že

v stredu -

Nie, počkajme - čo je dnes?

PARIS.

Pondelok.

KAPULET.

Pondelok! Streda, to je priskoro.

Povedzme štvrtok. Povieš jej, že v štvrtok

gróf Paris si ju vezme za ženu.

Môžete? Páči sa vám toľký chvat?

Tú svadbu vystrojíme v tichosti.

Zabitý Tybalt bol náš príbuzný,

a keby sme sa veľmi veselili,

neúctu by v tom ľudia videli.

Pozveme iba zopár priateľov

a dosť. Ten štvrtok vyhovuje vám?

PARIS.

Kiež by už zajtra štvrtok mohol byť.

KAPULET.

Už choďte! Svadba bude vo štvrtok.

K Júlii zájdeš ešte pred spaním

a pripravíš ju na svadobný deň.

Gróf, zbohom! - V mojej izbe rozsvieťte!

Božemôj, veď už je tak neskoro,

že skoro bude ráno. Dobrú noc.

(Odídu.)
PIATY OBRAZ
Júliina spálňa; na jednej strane balkón nad záhradou;
na druhej strane dvere.

(Romeo a Júlia stoja pri balkóne.)

JÚLIA.

Už odchádzaš? Veď ešte nesvitá!

Nie škovránok, to slávik prenikol

tvoj úzkostlivý sluch. Vždy v noci spieva

na tamtej granátovej jabloni.

Naozaj, milý, to bol ešte slávik.

ROMEO.

Ba škovránok, ten zvestovateľ rána.

Hľaď, milá, ako závistlivý lúč

tam na východe mraky pretkáva!

Už hasnú sviece noci, bujný deň

si spoza vŕškov vstáva na prsty.

Buď odísť a žiť, buď ostať a zomrieť.

JÚLIA.

To svetlo nie je deň; ja poznám ho.

To slnko posiela ti meteor,

čo dnešnú noc ti bude pochodňou

a osvieti ti cestu do Mantovy.

A preto ostaň. Ešte nesmieš ísť.

ROMEO.

Nuž nech ma zajmú, nech ma popravia.

Ak ty to prijmeš, prijmem to i ja.

A nespoznám v tom svite oko rána,

lež bledý odlesk čela mesiaca.

Nie škovránok sa spevom dotýka

vysokej klenby nebies nad nami.

Nie ujsť, lež ostať - taká moja vôľa.

Poď, smrť! A vitaj! Júlia ťa volá.

Rozprávaj, milá. Ešte nie je deň.

JÚLIA.

Ba je! Už choď! Nech nezahynieš preň!

Škovránok spieva nám tak falošne,

akoby sa mu hlások rozladil.

Vraj všetko v svojich trilkoch pospája.

To nie je pravda: nás už rozpája.

Vraj s ropuchou si oči vymieňa;

kiež by si radšej vymenili hlas,

čo strašným škrekom v objatiach nám

bráni

a víta deň, v ktorom si nevítaný.

Choď! Už je plno svetla navôkol.

ROMEO.

Čím svetla viac, tým tmavší je môj bôľ.

(Vstúpi náhlivo Dojka.)

DOJKA.

Slečna!

JÚLIA.

Čo chceš, dada?

DOJKA.

Do tvojej izby mieri pani matka.

Už svitá. Pozor! Opatrná buď!

(Odíde; Júlia zavrie dvere na závoru.)

JÚLIA.

Vpusť, okno, deň, nech život ide v púť.

ROMEO.

Buď zbohom! Jeden bozk a zídem už.

(Zostupuje po rebríku.)

JÚLIA.

Tak naľahko chceš odísť, drahý muž?

Chcem dennodenne počuť o tebe.

Minúta bude trvať stovky dní

a za tie roky stokrát ostariem,

kým znova zočím svojho Romea.

ROMEO.

(Zo záhrady.) Buď zbohom!

Nijakú možnosť nenechám si ujsť,

ak budem ti môcť pozdrav odovzdať.

JÚLIA.

Ty veríš, že sa ešte stretneme?

ROMEO.

Som o tom presvedčený. Dnešný žiaľ

ostane iba našim spomienkam.

JÚLIA.

Zlá predtucha ma nechce opustiť!

Keď teraz stojíš dole, prichodíš

mi ako na dne hrobu mŕtvola.

Buď zrak ma klame, buď si obledol.

ROMEO.

Aj mne sa vidí, že si ako stena.

Žiaľ pije krv z nás. Zbohom! Do videnia!

(Odíde.)

JÚLIA.

Ach, osud, osud, vraj si neverný.

No prečo si sa spreneveril tomu,

kto vzor je vernosti? Buď neverný:

tým aspoň muž môj sa ti zunuje

a vrátiš mi ho späť.

PANI KAPÚLETOVÁ.

(Za scénou.)

Spíš, Júlia?

JÚLIA.

(Vytiahne a schová rebrík.)

Kto ma to volá? Tuším moja mať.

To ešte nespí? Alebo už vstala?

Čo nezvyčajné privádza ju sem?

(Odomkne dvere.

Vstúpi Pani Kapuletová.)

PANI KAPULETOVÁ.

Čo robíš, Júlia?

JÚLIA.

Tak mi je zle.

PANI KAPULETOVÁ.

Ešte vždy oplakávaš Tybalta?

chceš slzami ho z hrobu vyplaviť?

Už nemôžeš ho vzkriesiť k životu.

Tak prestaň! Smútkom lásku prejavíš:

kto nešetrí ním, prejaví skôr hlúposť.

JÚLIA. 

Tú strašnú stratu musím oplakať.

PANI KAPULETOVÁ.

Strašná je tebe, nie však mŕtvemu,

ktorého oplakávaš.

JÚLIA.

Práve tým

je strašnejšia, že mŕtvy nevstane.

PANI KAPULETOVÁ.

Neplačeš, že je mŕtvy; nariekaš,

že žije podliak, čo ho zavraždil.

JÚLIA.

Že žije podliak?

PANI KAPULETOVÁ.

Predsa Romeo!

JÚLIA.

Romeo? Podliak? To sa vedno bije.

(Nahlas.) Kiež boh mu odpustí tak ako

ja,

bárs nikto mi tak srdce neskrušil.

PANI KAPULETOVÁ.

To preto, že ten vrah je nažive.

JÚLIA.

Nažive mimo dosah týchto rúk.

Kiež by som smela pomstiť Tybalta!

PANI KAPULETOVÁ.

Neboj sa, našej pomste neujde.

Už neplač! Pošlem odkaz do Mantovy,

kde sa ten vyhostenec ukrýva;

nech mu tam taký trúnok namiešajú,

že čoskoro sa stretne s Tybaltom,

A potom budeš, dúfam, spokojná,

JÚLIA.

Nebudem spokojná až do tých čias,

kým neuzriem ho - na márach si lež,

ty, srdce, ubolene od žiaľu!

Ak by ste, mama, našli človeka,

čo odnesie jed, ja ho pripravím -

Romeo ledva dúšok vypije

a tíško zaspí. Ako striasa ma,

ked čujem jeho meno spomínať,

a nemôžem si lásku k Tybaltovi

vykúpiť telom, čo ho zabilo!

PANI KAPULETOVÁ.

Ty priprav jed, ja posla vypravím.

Radostnú správu mám však pre teba.

JÚLIA.

V zlých časoch každá radosť príde vhod.

Čo za zvesť nesiete mi, prosím vás?

PANI KAPULETOVÁ.

Máš, dieťa moje, pozorného otca:

aby ťa zbavil ťarchy zármutku

radostný deň ti zrazu nachystal;

je pre nás obe veľkým prekvapením.

JÚLIA.

Ó, koľké šťastie! Aký je to deň?

PANI KAPULETOVÁ,

Najbližší štvrtok, dieťa, za rána

vznešený šťachtic, mladý gavalier,

gróf Paris v chráme svätopeterskom

urobí z teba šťastnú nevestu.

JÚLIA.

Pri svätom Petrovi a jeho chráme,

nevestu zo mňa spraviť nemôže!

Čo sa tak chytro musím vydávať,

keď sa mi ženích ešte nedvoril?

Povedzte, prosím, môjmu otcovi,

že ešte počkám. Ak to musí byť,

tak radšej nech je muž môj Romeo,

o ktorom viete, že ho nenávidím,

než mala by som si vziať Parisa.

PANI KAPULETOVÁ.

Prichádza otec. Povedz mu to sama,

a uvidíš, čo na to odpovie.

(Vstúpi Kapulet a Dojka.)

KAPULET.

Keď tiesne slnko, padne na zem rosa.

No len čo klesol Tybalt, bratov syn,

akoby roztrhli sa nebesá.

Ty ešte plačeš, moja fontána?

Dážď neustáva? Taká maličká,

a naraz chce byť morom, vetrom, loďou.

Morom sú oči, kde sa striedajú

raz príliv a raz odliv slaných sĺz.

Loďou je telo, ktoré pláva v nich.

A vetrom každý vzdych, čo so slzami

sa chytá za pasy a ony s ním.

Ak neutíchne, telo zmietané

v tej búrke ako čln sa prevráti.

Vrav, žena! Už vie, čo s ňou zamýšľame?

PANI KAPULETOVÁ.

Vie, ale všetko s vďakou odmieta.

Nech radšej hrob si vezme za ženícha!

KAPULET.

Nechápem, žena. Vôbec nechápem.

Odmieta svadbu? Nevďačnica jedna!

Veď mala by byť hrdá! Blažená,

že taká nehodnica dostane

ženícha, čo jej je viac ako hoden.

JÚLIA.

Hrdá nie, iba vďačná som vám za to.

Nehrdím sa tým, k čomu cítim zášť.

No s vďakou prijmem i zášť, ak je z

lásky.

KAPULET.

Čo to má znamenať - tie múdrosti?

Raz hrdá je, raz nie, raz vďačná je,

raz nevďačná. Veď počkaj, sopľaňa!

Choď v čerty s hrdosťou i vďačnosťou:

vo štvrtok zbalíš svojich sedem slivák

a s Parisom si kľakneš k oltáru.

Ak nie, v povrazoch dám ťa pritiahnuť.

Ty žaba zelená! Ty sprostá hus! 

Ty krava!

PANI KAPULETOVÁ.

Prestaň! Čo si zošalel?

JÚLIA.

Otecko, na kolenách prosím vás,

dovoľte aspoň jedno slovko riecť.

KAPULET.

Chod do čerta, ty cundra neposlušná!

Počula si - buď v štvrtok do kostola,

alebo už ťa nikdy nechcem vidieť.

Viac ani slovo, neodvrávaj, čuš!

Mňa svrbí dlaň. Vždy sme si ťažkali,

že boh nám iba jedno dieťa dal.

No teraz aj to jedno zdá sa dosť,

ba s takým dieťaťom je kliatba žiť.

Hanbi sa, švandra!

DOJKA.

Bože na nebi!

Vám hanba, pán môj, že ju urážate.

KAPULET.

Ty nemúdruj a zavri papuľu!

Ak cekneš, hneď ťa vyhodím.

DOJKA.

Nič zlého nevravím.

KAPULET.

Boh skáraj ťa!

DOJKA.

Už nesmiem ani rozprávať?

KAPULET.

Čuš, trúba!

Na trhu táraj svoje múdrosti!

Tu o ne nestojíme.

PANI KAPULETOVÁ.

Mierni sa!

KAPULET.

Prekristapána! Prídem o rozum!

Veď vo dne, v noci, v lete, v zime, sám

i medzi ľuďmi, pri práci i v hrách

jej hľadám ženícha. A keď ho nájdem,

šľachtica vznešeného pôvodu,

so slušným majetkom i výchovou,

mladíka, čo priam hýri cnosťami

- lepšieho ani vo sne nenájdeš -

tak vtedy táto ufňukaná žaba

ohrnie nos a na dar osudu

odpovie: "Nebudem sa vydávať,

nemôžem ľúbiť, veď som ešte mladá,

počkajte!" Počkám, ale aj ty počkaj!

Ak neposlúchneš, môžeš sa ísť pásť.

Nezvyknem žartovať. Tak rozváž si!

Štvrtok sa blíži. Ruku na srdce!

Ak si mi dcéra, dám ťa priateľovi.

Ak nie, aj skapať môžeš na ulici.

Prisahám, že ťa viacej nespoznám:

nič, čo je moje, viac ti neposlúži.

Hovorím vážne. Dobre si to zváž!

(Odíde.)

JÚLIA.

Či nemá oblak kvapku súcitu

a nedovidí na dno môjho žiaľu?

Mamička, aspoň vy ma zastaňte,

o mesiac, týždeň svadbu odložte!

Či usteľte mi lôžko svadobné tam

v temnej hrobke vedľa Tybalta!

PANI KAPULETOVÁ.

Zbytočne prosíš, slova nepoviem.

Rob, čo chceš; ja som s tebou skončila.

(Odíde.)

JÚLIA.

Ach, dada, ako tomu zabránime?

Môj muž je na zemi, sľub lásky v nebi.

Ten sľub sa na zem vrátiť nemôže:

môj muž by musel odísť zo zeme

a poslať mi ho z neba. Poraď mi!

Že práve na mne, krehkej bytosti,

sa vŕši nebo svojou nepriazňou!

Ty mlčíš! Nemáš slovka útechy?

Chcem kvapku nádeje.

DOJKA.

Počúvaj!

Romea vypovedali. A stavím sa,

že už sa nikdy neodváži vrátiť.

Ak by sa vrátil, iba potajme.

Nuž keď sa všetko takto zomlelo,

najlepšie spravíš, ak si vezmeš grófa.

Veď je to krásavec! A Romeo

je proti nemu handra. Orol, slečna,

má sotva bystrejší a krajší zrak

než Paris. Namojveru, ručím ti,

že práve s ním viac šťastia užiješ,

než s prvým mužom; a keby aj nie,

tvoj prvý muž je mŕtvy - umrieť mal,

než žiť a tebe nebyť na úžitok.

JÚLIA.

Hovoríš zo srdca?

DOJKA.

Priam z duše. Ak nie, obe vezmi čert!

JÚLIA.

Amen.

DOJKA.

Čo vravíš?

JÚLIA.

Nuž utešila si ma viac než dosť.

Choď matke oznámiť, že odchádzam

na spoveď k Vavrincovi vyznať hriech.

že v otcovi som vyvolala hnev.

DOJKA.

Hneď bežím; konečne si zmúdrela.

(Odíde.)

JÚLIA.

Ty hnusný diabol z hlbín pekelných!

Je väčší hriech ma k zrade navádzať,

či hanobiť mi muža jazykom,

čo predtým tisíckrát ho vynášal

až do neba? Choď, ty zlá radkyňa!

Odteraz nemáme nič spoločné.

Mních mohol by mi radu poskytnúť:

ak zlyhá aj tá, sama prijmem smrť.

(Odíde.)
------------------------------------
ŠTVRTÉ DEJSTVO
PRVÝ OBRAZ
Cela Brata Vavrinca.

(Vstúpi Brat Vavrinec a gróf Paris.)

BRAT VAVRINEC.

Vo štvrtok, pán gróf? To je krátky čas.

PARIS.

Môj otec Kapulet to určil tak

a nemám dôvod ho v tom zdržiavať.

BRAT VAVRINEC.

Vraj ani mienku slečny nepoznáte.

Nepáči sa mi to. To nie je správne.

PARIS.

Tak veľmi oplakáva Tybalta,

že nemal som dosť času dvoriť jej.

Dom smútku zachmúri aj Venušu.

Jej otcovi sa vidí nebezpečným,

že natoľko sa žiaľu poddáva,

a preto múdro náhli so svadbou,

aby tak zastavil ten potok sĺz,

čo rozbujnel sa v chmúrnej samote.

Životný druh ho azda zahatá..

Ten chvat je práve z týchto dôvodov.

BRAT VAVRINEC.

(Bokom.) Žiaľ, poznám dôvod, prečo

brániť v ňom.

Pozrite, slečna mieri rovno sem!

(Vstúpi Júlia.)

PARIS.

To nie je možné! Moja budúca!

JÚLIA.

To bude možné, až to bude možné.

PARIS.

Aj nemožné chcem v štvrtok možným

spraviť.

JÚLIA.

Čo má prísť, príde.

BRAT VAVRINEC.

Tak to Písmo vraví.

PARIS.

Mníchovi chcete hriechy vyznávať?

JÚLIA.

Ak odpoviem vám, tým ich priznávam.

PARIS.

Nezapierajte, že ma máte radi.

JÚLIA.

Vám rada priznám, že ho milujem.

PARIS.

To priznanie aj mne je vyznanie.

JÚLIA.

V tom prípade by malo väčšiu cenu

za chrbtom vravieť ho, nie do tváre.

PARIS.

Ako ti slzy doráňali tvár!

JÚLIA.

Ich zásluhy sú celkom nepatrné:

už dávno predtým bola doráňaná.

PARIS.

Tým ráňaš ju viac, ako môžu slzy.

JÚLIA.

Neohováram, vravím čistú pravdu

a vlastnej tvári priamo do tváre.

PARIS.

Tá tvár je moja, preto nehaň ju.

JÚLIA.

Nebudem, lebo nepatrí už mne.

Dôstojný pane, máte teraz čas,

či mám prísť na večernú pobožnosť ?

BRAT VAVRINEC.

Mám čas aj teraz, skormútená duša.

Dožičí nám gróf chvíľu samoty?

PARIS.

Božechráň, aby som vám prekážal!

Vo štvrtok ráno si ťa vyzdvihnem.

Dovtedy zbohom, aspoň jeden bozk.

(Pobozká ju a odíde.)

JÚLIA.

Zavri tie dvere a poď so mnou plakať:

Umrela nádej! Niet už pomoci!

BRAT VAVRINEC.

Viem, čo ti ťaží dušu, Júlia,

a priznám sa ti, že som bezradný.

Vraj vo štvrtok, a nič to nezmení,

sa musíš za Parisa vydávať.

JÚLIA.

Nehovor, otče, že o tom už vieš,

ak nevieš, ako tomu zabrániť.

Ak nemôže mi pomôcť tvoja múdrosť,

za múdre uznaj, čo chcem vykonať,

a hneď si touto dýkou pomôžem.

Boh srdcia spojil nám a ruky ty;

než táto ruka, daná Romeovi,

by mala inú zmluvu spečatiť,

než toto srdce by sa zradcovský

spájalo s iným, biedne zahynú.

Tvoj vek ťa skúsenosťou vyzbrojil,

a preto poraď; ak nie, uvidíš,

že medzi mojím trápením a mnou,

hľa, táto dýka bude rozhodcom

a bude súdiť aj tam, kde tvoj vek

a učenosť, bár na to zmocnené,

nemôžu vyniesť čestný rozsudok.

Neváhaj! Vrav! Ja radšej zvolím smrť,

ak nemôžeš mi radu poskytnúť.

BRAT VAVRINEC.

Buď pokojná. Je iskra nádeje,

no žiada si čin taký zúfalý,

ako to, čomu chceme zabrániť.

Ak miesto svadby s grófom Parisom

si odhodlaná radšej vziať si život,

snáď podstúpiš aj čosi ako smrť,

len aby si sa vyhla pohane,

pred ktorou práve smrťou mieniš ujsť.

Ak trúfaš si to, poskytnem ti liek.

JÚLIA.

Než by som si vziať mala Parisa,

zoskočím radšej z cimburia tej veže, 

zbojníkov stretnem, do hadieho hniezda

zaleziem. Zviazať dám sa s medveďom

a na noc uložím sa v márnici

k umrlčím kostiam, čo tam hrkocú,

k smradľavým hnátom, k vyškereným

lebkám.

Aj do čerstvého hrobu zostúpim

a pod rubáš si ľahnem k mŕtvemu.

Čokoľvek, čo ma predtým desilo

pri čírej zmienke, smelo podstúpim,

len ak si vernosť môžem zachovať.

BRAT VAVRINEC.

Choď domov; tvár sa radostne a sľúb,

že si ho vezmeš. Zajtra máme stredu.

Sama si zajtra ľahni do postele.

Nedovoľ dojke, aby s tebou spala.

Keď uložíš sa, z tejto fioly,

ktorú ti dávam, nápoj vypiješ.

Zakrátko triašku v žilách ucítiš

a zmocní sa ťa ospalosť. Aj tep

sa spomalí, až celkom zastane.

Nič neprezradí, že si nažive -

dych ani teplo. Ruže na perách

i na lícach zvädnú na sivý popol.

Aj na očiach sa zavrú okenice,

akoby všetok život zamkla smrť.

Každý úd, pozbavený svojej vlády,

zmeravie, stuhne ako neživý.

V takejto požičanej maske smrti

dvaaštyridsať hodín ostaneš

a potom ako zo sna precitneš.

Keď ráno príde ženích po teba

a bude ťa chcieť vzbudiť, budeš mŕtva.

A potom, ako máme vo zvyku,

na márach odnesú ťa neprikrytú

v najkrajších šatách do tej istej hrobky,

kde ležia všetci Kapuletovci.

Medzitým, prv ako sa zobudíš,

náš zámer Romeovi oznámim.

Romeo príde sem a spoločne

počkáme, kým sa pozviechaš; v tú noc

Romeo odvedie ťa do Mantovy.

Tým hanbe, čo ti hrozí, unikneš,

ak nezbavia ťa smelej rozhodnosti

rozmarná nestálosť a ženský strach.

JÚLIA.

Daj sem ten nápoj! Nevrav o strachu!

BRAT VAVRINEC.

Už ohoď! Buď verná v svojom odhodlaní!

Ja urýchlene vyšlem rehoľníka,

čo Romeovi odovzdá môj list.

JÚLIA.

Daj silu, láska: môže sa mi zísť.

Zbohom, milý otče.

(Odídu.)
DRUHÝ OBRAZ
Kapuletov dom.

(Vstúpi Kapulet, Pani Kapuletová, Dojka a dvaja-traja sluhovia.)

KAPULET.

(Podáva svitok papiera.)

Ty pozveš všetkých, čo sú na zozname.

(Sluha odíde.)

Ty najmeš dvadsať dobrých kuchárov.

SLUHA.

Nebude medzi nimi ani jeden babrák. Budem ich vyberať podľa toho, či si vedia oblizovať prsty.

KAPULET.

Tomu nerozumiem.

SLUHA.

Ručím vám, že kuchár, ktorý si nevie prsty oblízať, je zlý kuchár. Kto si nevie prsty oblízať, toho nemôžem najať.

KAPULET.

Choď, nech ťa tu už nevidím.

(Sluha odíde.)

Tentoraz ani všetko nestihneme.

Za otcom Vavrincom šla Júlia?

DOJKA.

Tak veru.

KAPULET.

Možnože dobre na ňu zapôsobí.

Kto kedy videl takú svojhlavosť?

(Vstúpi Júlia.) 

DOJKA.

Hľa, zo spovede ide - veselá!

KAPULET.

Kde si sa túlala, ty hlavaňa?

JÚLIA.

Kde musela som oľutovať hriech,

že neposlušne som sa vzpierala

váš príkaz splniť. Otec Vavrinec

mi kázal na kolenách prosiť vás

o odpustenie.

(Kľakne si.)

Odpustite mi!

Odteraz vždy vás budem poslúchať.

KAPULET.

Pošlite po grófa! Nech o tom vie!

Hneď zajtra radšej uzol uviažme!

JÚLIA.

Aj Parisa som stretla v kláštore

a neprekročiac mieru skromnosti,

čo cítim, dala som mu najavo.

KAPULET.

Výborne! Velmi ma to teší. Vstaň!

Už na to zabudnime! Kde je gróf?

Už som vám vravel: priveďte ho sem!

Boh buď mi svedkom: tomu mníchovi

je celé naše mesto dlžníkom.

JÚLIA.

Nepôjdeš, dada, so mnou do izby?

Poradíš mi, čo na zajtrajší deň

najlepšie pristalo by neveste.

PANI KAPULETOVÁ.

Počkajme do štvrtka! Veď času dosť.

KAPULET.

Len choď s ňou, dada! Sobáš bude zajtra.

(Odíde Dojka a Júlia.)

PANI KAPULETOVÁ.

Nezvýši nám dosť času na prípravy.

Veď už sa stmieva.

KAPULET.

Budem dozerať

a ručím ti, že všetko zvládneme.

Dnes nepôjdem spať. Na mňa všetko

zver!

Domácou paňou budem teraz ja.

Hej, kde ste? Všetci odišli. Sám zájdem

aj za Parisom, nech sa pripraví na zajtra.

Bremeno mi spadlo z pliec,

že nepoddajnosť tak sa poddala.

(Odídu.)
TRETÍ OBRAZ
Júliina izba; v pozadí posteľ so závesmi

(Vstúpi Júlia a Dojka.)

JÚLIA.

Hľa, tieto najlepšie mi pristanú.

A teraz, milá dada, môžeš ísť.

Chcem túto noc byť sama v modlitbách

a prosiť nebo, nech sa usmeje

nad mojou dušou, plnou necností.

(Vstúpi Pani Kapuletová.)

PANI KAPULETOVÁ.

Máš veľa práce? Nemôžem ti pomôcť?

JÚLIA.

Nie, mama. Všetko som si nachystala,

čo potrebné je na zajtrajší obrad.

A teraz, prosím, nechajte ma samu,

aj dada dnešnú noc nech strávi s vami.

určite máte plno starostí,

keď to tak zrazu prišlo.

PANI KAPULETOVÁ.

Dobrú noc.

A vyspi sa. Ten oddych sa ti zíde.

(Odíde aj s Dojkou.)

JÚLIA.

Len boh vie, kedy stretneme sa zas.

Studený strach mi žily napĺňa

a všetok život zmrazuje mi v tele.

Zavolám ich späť, nech ma utešia.

Hej, dada! - Nie, čo by tu robila!

Tú strašnú scénu musím zahrať sama.

Poď, nápoj môj!

čo, ak ten nápoj bude bez účinku?

Mám teda zajtra svadbu podstúpiť?

Nie, nie! S tebou to nesmiem. Ty tu lež!

(Odloží dýku.)

Čo, ak je to jed, ktorým Vavrinec

mi prefíkane siaha na život,

aby nemusel znova oddať tú,

čo predtým tajne oddal s Romeom?

Mám z toho strach. No predsa neverím,

veď vždy sa správal ako svätý človek.

A čo, ak položia ma do hrobky

a zobudím sa prv, než Romeo

ma vyslobodí? Hrôza pomyslieť!

V tej hrobke môžem sa aj zadusiť,

veď do jej útrob nezavanie vzduch,

a Romeo ma nájde bez dychu.

Ak prežijem to, čo si počnem tam,

kde navôkol je čierna noc a smrť?

Ten pocit, že som v strašnom žalári,

v tom prepadlisku, kde sa hromadia

už po stáročia kosti mojich predkov,

kde Tybalt, nedávno sem uložený,

už hnije v rubáši; kde o polnoci

vraj noční duchovia sa schádzajú.

Ach, beda, beda! Ak sa vzbudím skôr,

pocítim strašný pach a začujem

výkriky, čo sťa mandragory ston

každému zdravý rozum pomútia.

Čo ak sa prebudím a zošaliem

v tej spoločnosti najstrašnejších hrôz,

na kosti predkov vrhnem sa sťa pes,

na Tybaltovi rubáš rozdriapem

a dakým hnátom ako kyjakom

zúfalý mozog vytlčiem si z lebky?

Božemôj! Už duch môjho bratanca

si hľadá Romea, čo na svoj kord

mu telo nabodol. Stoj, Tybalt, stoj!

Romeo! Tu som! Tebe pripíjam!

(Klesne na postet medzi závesy.)
ŠTVRTÝ OBRAZ
Dvorana v Kapuletovom dome.

(Vstúpi Pani Kapuletová a Dojka so zeleninou.)

PANI KAPULETOVÁ.

Na kľúče, prines ešte korenie.

DOJKA.

Ďatle a duly do paštéty chcú.

(Vstúpi starý Kapulet.)

KAPULET.

Tak pohyb! Kohút spieval druhýkrát.

Aj na veži už bilo. Už isú tri.

Ty, Angelika, dozri na koláče!

Nebuď k nim skúpa!

DOJKA.

Dolu zásteru!

Už choďte spať. Z tej nočnej roboty

nám ešte ochoriete do zajtra.

KAPULET.

Nie, ani najmenej. Už mnohokrát

som takto bdel, a nič mi nebolo.

PANI KAPULETOVÁ.

Za mladi každú myš si naháňal.

Bdieť musím, aby si zas nebdel tak.

(Odíde aj s Dojkou.)

KAPULET.

Žiarlivá ženská!

(Vstúpia traja-štyria sluhovia s ražňami,

polenami a košmi.)

Počuj, kamarát,

čo to máš?

PRVÝ SLUHA.

Kuchárske náčine; lež neviem na čo.

KAPULET.

Tak pohyb!

(Odíde Prvý sluha.)

Chlapče, nájdi suchšie drevo!

Požiadaj Petra, povie ti, kde hľadať.

DRUHÝ SLUHA.

Aj vlastnou hlavou nájdem polená.

Pre jeden meter netreba mi Peter.

KAPULET.

Výborne! S hlavou ako koleno

chceš hľadať poleno.

(Odíde Druhý sluha.)

Joj, už je deň!

Gróf spomínal, že príde rovno k nám

aj s muzikantmi. (Hudba.) Už ich

počujem.

Hej, dada! Žena! Poďte! Dada, poď!

(Vstúpi Dojka.)

Vzbuď Júliu a hneď ju obliekaj!

Ja medzitým sa zvítam s Parisom.

Tak chytro, chytro! Ženích už je tu.

Utekaj!

(Odídu.)
PIATY OBRAZ
Júliina izba; nad posteľou spustené závesy.

(Vstúpi Dojka.)

DOJKA.

Slečinka! Slečna! Vstávaj, Júlia!

Spí ako zarezaná! čo si hluchá?

Holúbok! Srdiečko! Hej, veverička!

Spíš? Celý týždeň vopred odspať chceš?

Máš pravdu. Ručím ti, že túto noc

gróf Paris bude s tebou žmurky hrať

a oka nezažmúriš. Boh mi odpusť!

Až na veky! Spí ako poleno.

Musím ju zobudiť. Hej, slečinka!

No počkaj, gróf ti vlezie do postele!

Však ťa ten, namojdušu, vystraší!

(Rozhrnie závesy.)

Čo? Oblečená? V šatách? Takto spí?

Musím ju zobudiť. Hej, slečinka!

(Zatrasie ňou.)

Ach, beda! Pomoc, pomoc! Umrela!

Že som sa takej hrôzy dožila!

Dajte mi dačo vypiť! Pán môj! Pani!

(Vstúpi Pani Kapuletová.)

PANI KAPULETOVÁ.

Čo je to za krik?

DOJKA.

Taký strašný deň!

PANI KAPULETOVÁ.

Čo je?

DOJKA.

Hľa, pozrite! Ô, aká hrôza!

PANI KAPULETOVÁ.

Preboha! Moje dieťa jediné!

Pomôžte! Pomoc! Zavolajte pomoc!

(Vstúpi Kapulet.)

KAPULET.

Čo nejde Júlia? Už je tu ženích.

DOJKA.

Je mŕtva, nebohá! Mŕtva, božemôj!

PANI KAPULETOVÁ.

Božemôj, umrela nám, umrela.

KAPULET.

Čo? Ukážte! Ach, beda! Ako ľad.

Tep zastavil sa, údy zmeraveli.

Z tých pier už dávno život unikol.

Tak ako najkrajší kvet spáli mráz,

smrť privčas pokryla ju osuhľou.

DOJKA.

Ó, aká hrôza!

PANI KAPULETOVÁ.

Taký strašný žiaľ!

KAPULET.

Smrť, čo mi iba nárek nechala,

mi púta jazyk, nedá prevravieť.

(Vstúpi Brat Vavrinec, gróf a hudobníci.)

BRAT VAVRINEC.

Už možno devu odviesť k oltáru?

KAPULET.

Možno, lež už sa nikdy nevráti.

Ach, syn môj, poslednú noc pred svadbou

si s tvojou ženou ľahla smrť. Tak prišiel

môj venček kvetov o veniec. Tam leží.

A mojím zaťom, dedičom je smrť,

jej nový muž. Chcem umrieť. Zanechám

jej všetko. Aj môj život patrí jej.

PARIS.

Tak tešil som sa privítať ten deň,

a akú strašnú tvár mi ponúka!

PANI KAPULETOVÁ.

Prekliaty, nešťastný a krutý deň!

Strašnejšej hodiny čas nezažil

na svojej večnej púti bez konca.

Jediné jedno milujúce dieťa,

jediná moja radosť, potecha,

spred mojich očí uchmatla ťa smrť!

DOJKA.

Tá žalosť, božemôj, tá hrôza hrôz!

Ty najhorší a najčernejší deň,

akého som sa kedy dožila!

Ty hnusný, mrchavý a podlý deň!

Nebolo ráno ešte chmúrnejšie.

Božemôj, aký žiaľ!

PARIS.

Ten úskok! Zrada! Rozvod násilný!

Odporná smrť ťa kruto podviedla

a teraz slávi kruté víťazstvo.

Môj život! Moja láska! Mŕtva láska!

KAPULET.

Zlomená! Utýraná! Zabitá!

Ó bezútešná chvíľa, ako vrah

si prišla našu radosť zadusiť!

Ach, Júlia! Nie dieťa, duša moja!

Si mŕtva - moje dieťa umrelo

a každú radosť vzalo so sebou.

BRAT VAVRINEC.

Prestaňte, mlčte! Rany osudu

nemožno liečiť, ak ich jatríme.

To dievča - vám i nebu patrilo.

Odteraz nebu patrí výlučne.

Či môže preňho dačo lepšie byť ?

Svoj diel ste nemohli skryť pred smrťou,

no nebo svojmu dielu večnosť dá.

Chystali ste jej dobré manželstvo,

ním vaše nebo mala dosiahnuť.

A plačete, ked nad oblaky vzlietla

a vysoko je ako samo nebo?

Zlou láskou svoje dieťa milujete,

keď šaliete, že blaho dosiahlo.

V manželstve šťastná, tá čo umrie mladá,

nie tá, čo vedľa muža zostarne.

Neplačte! Na jej telo položte

rozmarín a tak ako káže zvyk,

v sviatočnom odneste ju do chrámul

Bárs ľudská slabosť káže plakať nám,

rozum sa smeje takým detinstvám.

KAPULET.

Čo malo našej svadbe dodať lesk,

čiernemu pohrebu nech poslúži.

Namiesto hudby zaznie umieráčik,

svadobné veselie sa zmení v kar,

oslavné hymny v chmúrny žalospev,

sobášne kvety spleťte vo veniec:

nech všetko slúži svojmu opaku.

BRAT VAVRINEC.

Už poďte, pán môj! Aj vy, pani, s ním!

Gróf Paris, vy tiež! Pripravte sa všetci

to krásne telo odniesť do hrobu.

Nebo vás tresce pre dajakú zvoľu:

nesmiete mariť jeho svätú vôľu.

(Odídu všetci okrem Dojky a hudobníkov; Dojka položí na telo rozmarín a spustí závesy.)

PRVÝ HUDOBNÍK.

Môžeme zbaliť píšťaly a ísť!

DOJKA.

Priatelia milí, len sa pobaľte.

Vidíte, že sme všetci rozladení.

PRVÝ HUDOBNÍK.

Ba i môj futrál sa z vás rozladil.

(Dojka odíde.

Vstúpi Peter.)

PETER.

Muzikanti, muzikanti milí! Zahrajte mi

,Ľahké srdce mám'. Ak ma chcete udržať

pri živote, musíte mi zahrať tú pesničku.

PRVÝ HUDOBNÍK.

Prečo práve ,Ľahké srdce mám'?

PETER.

Lebo samo srdce mi hrá ,Tažké srdce

mám', kamaráti. Zahrajte mi aspoň dáky

veselý žalospev, nech mi srdce pookreje.

PRVÝ HUDOBNÍK.

Nie, ani žalospev. Teraz nepristane vyhrávať.

PETER.

Teda nezahráte?

RVÝ HUDOBNÍK.

Nie.

PETER.

Veď ja vám dám!

PRVÝ HUDOBNÍK.

A čo?

PETER.

Peniaze nie, to si nemyslite. Ale napríklad iné meno. Pre mňa ste obyčajní fidlikáči.

PRVÝ HUDOBNÍK. A ty si žabykláč.

PETER.

Aby som vám tým žabykláčom nepošteklil krk! Mne tu nikto nebude kontrovať. Tak vám zapískam, že vám zo šiat vydurím všetky moly. Chytíte tú nôtu?

PRVÝ HUDOBNÍK.

Ak nám vyduríš všetky moly, zanôtiš nám v mol i dur.

DRUHÝ HUDOBNÍK.

Radšej schovaj ten svoj žabykláč a ukáž, čo máš v hlave.

PETER.

Budem rúbať hlava-nehlava. Môj um je totiž ostrejší ako tento nôž, a tak ho pokojne môžem schovať. Odpovedzte mi ako chlap chlapovi:

,Keď krutý smútok skrušil nás

a plač sa tiahol zovšadiaľ,

v tom strieborný znel hudby hlas..."

Prečo "strieborný"? Prečo "strieborný znel

hudby hlas"? Čo myslíš, Bruno Struno?

PRVÝ HUDOBNÍK.

Lebo striebro vydáva lahodný zvuk.

PETER.

Výborne! Čo povieš ty, Hugolín Mandolín?

DRUHÝ HUDOBNÍK.

Preto strieborný, lebo hudobníci hrajú za strieborniaky.

PETER.

Aj to je dobre. A čo povieš ty, Jakub Zatrúb?

TRETÍ HUDOBNÍK.

Namojdušu, neviem.

PETER.

Prepáč! Pravdaže to nemôžeš vedieť, keď ustavične trúbiš. Ja ti to prezradím. Preto "strieborný znel hudby hlas", lebo ešte nikto nezaplatil muzikantom zlatom.

,... v tom strieborný znel hudby hlas a naše srdcia rozohnal.' (Odíde.)

PRVÝ HUDOBNÍK.

Aký prešibaný lotor!

DRUHÝ HUDOBNÍK.

Kašli naňho, kamarát. Ostaneme tu, budeme sa motať okolo trúchliacich a hádam aj nám padne dačo zo stola.

(Odídu.)
------------------------------------
PIATE DEJSTVO
PRVÝ OBRAZ
Mantova. Ulica s obchodmi.

(Vstúpi Romeo.)

ROMEO.

Ak môžem veriť lichotivým snom,

radostné chýry som z nich vytušil.

Veselo sedí srdce na tróne

a celý deň sa s čudnou ľahkosťou

nad zemou vznášam v dobrej nálade.

V tom sne ma milá našla mŕtveho
  * aj mŕtvy napodiv som vnímal v sne! - 
a bozkami mi vdýchla toľký život,

že ožil som a stal sa zo mňa kráľ.

Ach, koľká slasť je v láske skutočnej,

keď taký slastný je jej odraz v sne!

(Vstúpi Romeov sluha Baltazár, na nohách má čižmy.)

Z Verony zvesti. Vitaj, Baltazár!

Priniesol si mi od Vavrinca list?

Čo robí moja pani? A čo otec!

Júlia iná sa dobre? Odpovedz!

Nič nemôže byť zlé, ak má sa dobre.

BALTAZÁR.

Nadobro má sa dobre. Je to zle?

V kapuletovskej hrobke spí jej telo,

jej duša žije medzi anjelmi.

Na vlastné oči videl som jej pohreb,

a tak hneď som sa vydal za vami.

Odpusťte, že vám nesiem smutný chýr,

no taká bola moja povinnosť.

ROMEO.

Naozaj? Už neverím vám, hviezdy!

Choď ku mne, prines papier, atrament

a najmi kone. V noci odídem.

BALTAZÁR.

Prosím vás, pán môj, buďte trpezlivý!

Ste bledý, rozdivený. Vrútite

sa do nešťastia.

ROMEO.

Čuš! Klame ťa zrak.

Neboj sa o mňa a sprav, čo som kázal!

A od mnícha si nepriniesol list?

BALTAZÁR.

Nie, pán môj.

ROMEO.

To nič. Teraz už sa ber.

a najmi kone! Prídem za tebou.

(Baltazár odíde.)

Dnes k tebe položím sa, Júlia!

Nájdeme na to spôsob. V zúfalstve

sa chytro rodia plány zúfalé.

Aha, už to mám. Istý lekárnik,

ak neklame ma pamäť, býva tu.

Vždy otrhaný, s chmúrnym pohľadom

sa prehrabáva v svojich bylinkách.

Až do kosti ho bieda obžrala.

V núdznom skliepku mu visí korytnačka,

vypchatý aligátor, kože z rýb

najobludnej ších tvarov; na policiach

sa biedne vežia prázdne škatule,

zelené misky, mechúry; a kde-tu

sa nájdu zatuchnuté semienka,

nitôčky, zlisované lupienky
  * a to všetko vystavené na odiv. 
Keď videl som tú biedu, blyslo mi,

že keby niekto potreboval jed
  * za jeho predaj v Mantove je smrť - 
u tohto chudák ho dostane.

To postrehol som, keď som netušil,

že sám sa naňho musím obrátiť.

Ak nemýlim sa, to je jeho dom.

Je sviatok. Zrejme nemá otvorené.

Hej, lekárnik!

(Vstúpi Lekárnik.)

LEKÁRNIK.

Kto ma tu vyvoláva?

ROMEO.

Človeče, poď sem! Vidím, že si chudák.

Štyridsať dukátov ti, pozri, dám,

a ty mi za to predáš drachmu jedu,

čo vo chvíli sa v žilách rozleje

a skosí každého, kto nechce žiť:

vyrazí z tela dušu rýchlejšie,

než zo zlovestných útrob kanóna

nálože s pušným prachom vypália.

LEKÁRNIK.

Mám také jedy. Zákon v Mantove

však predaj jedu tresce povrazom.

ROMEO.

Ty, holý bedár - ty sa bojíš smrti?

Úbožiak! Z tvojej tváre civí hlad.

Do očí sa ti núdza zahryzla,

na chrbte vláčiš batoh pohŕdania.

Tvoj priateľ nie je svet, ba ani zákon.

Svet nemá zákon, čo ťa nasýti.

Nuž netri biedu, poruš ho a ber!

LEKÁRNIK.

Súhlasí moja bieda, vôľa nie.

ROMEO.

Veď platím biede, a nie tvojej vôli.

LEKÁRNIK.

V dajakom nápoji to rozpusťte

a napite sa. Keby dvadsať chlapov

driemalo vo vás, vo chvíli ste mŕtvy.

ROMEO.

Ber svoje zlato - väčšmi trávi dušu

a viacej v tomto svete páše vrážd,

než biedne prášky, ktoré nesmieš predať.

Ja tebe, nie ty mne si predal jed.

Buď zbohom! Kúp si jedlo, vykŕm sa!

(Lekárnik odíde.)

Ty nie si jed, lež liek. Poď, kamarát!

Na Júliinom hrobe chcem ťa vziať.

(Odíde.)
DRUHÝ OBRAZ
Verona. Cela Brata Vavrinca.

(Vstúpi Brat Ján.)

BRAT JÁN.

Ctihodný františkán! Hej, bratku, stoj!

(Vstúpi Brat Vavrinec.)

BRAT VAVRINEC.

To je brat Ján. Tak vitaj z Mantovy!

Čo robí Romeo? Čo nového?

Ak list mi poslal, hneď ho odovzdaj!

BRAT JÁN.

Na cestu som sa nechcel vydať sám.

Sprevádzať mal ma istý spolubrat,

čo v našom meste navštevuje chorých.

Keď som ho našiel, mestskí strážcovia

v domnienke, že sme boli v príbytku,

kde vládne mor, zapečatili dvere

a nechceli nás z domu prepustiť.

Tak skončila sa cesta do Mantovy.

BRAT VAVRINEC.

Kto teda odniesol list Romeovi?

BRAT JÁN.

Nemohol som ho poslať - tu ho mám

ba ani vrátiť ti ho po niekom:

tak veľmi desili sa nákazy.

BRAT VAVRINEC.

Nešťastný osud! Boh mi svedkom buď,

že v liste bola veľmi vážna správa;

ak nedostal ju, môže ľahko dôjsť

k veľkému nešťastiu. Už choď, brat Ján!

Hneď prinesieš mi sochor do cely.

BRAT JÁN.

Už bežím, brat môj, hneď ho prinesiem.

(Odíde.)

BRAT VAVRINEC.

Sám vyberiem sa teraz do hrobky.

Čochvíľa Júlia sa prebudí.

Bude mi vyčítať, že Romeo

o všetkom, čo sa stalo, nemá správu.

Napíšem znova do Mantovy list.

Kým po ňu príde, ukryjem ju tu,

za živa s mŕtvymi v hrob zamknutú.

(Odíde.)
TRETÍ OBRAZ
Verona. Cintorín; na ňom hrobka Kapuletovcov.

(Vstúpi Paris s pážáťom, ktoré nesie kvety a faktu.)

PARIS.

Daj sem tú fakľu! Nechoď ďaleko!

Nie, zahas ju, nech nik ma nevidí!

Tam k tomu tisu teraz ľahni si

a prilož ucho k zbútľavenej zemi.

Nijaký krok ti nesmie uniknúť

na mäkkom, podkopanom chodníčku.

Keď začuješ, že niekto prichádza,

hneď zahvízdaj, čím dáš mi znamenie.

Podaj tie kvety; urob, čo ti kážem!

PÁŽA.

(Bokom.) Mne naháňa strach už to, že

mám bdieť

na cintoríne. Ale skúsim to.

(Odíde.)

PARIS.

Ó kvet môj, kvetmi vystieľam ti lóže
  * ach, beda! Z prachu je a z kamenia. 
Ak parfumom pach hrobu nepremôžem,

nech každú noc ho slzy zamenia.

Tak denne plačky budem držať stráž,

nech svoje lóže aspoň vonné máš.

(Páža zahvízda.)

Znamenie, že sem niekto prichádza.

Čie kroky smerujú sem v tejto chvíli,

aby môj smutný obrad narušili?

Aj s fakľou? Pod svoj závoj skry ma, noc!

(Vzdiali sa.

Vstúpi Romeo a Baltazár s fakľou, čakanom a sochorom.)

ROMEO.

Podaj mi čakan! Aj ten sochor chcem.

Vezmeš tento list. Môjmu otcovi

ho doručíš, len čo sa rozvidnie.

Ukáž tú fakľu! Ak ti život milý,

čokoľvek počuješ či uvidíš,

stoj bokom, neruš moje zámery.

Do lona smrti vstúpim jednak preto,

že uvidieť chcem svojej milej tvár,

no hlavne z príčiny, že musím vziať

z jej prsta vzácny prsteň, na čo mám

osobný dôvod. Ber sa teda preč!

Ak zvedavý sa naspäť odvážiš

a budeš snoriť, čo mám za lubom,

prisahám, že ti hnáty dolámem

a tento cmiter nimi vysteliem.

Som ako divoch v .svojom zámere:

neskrotný ako vyhladnutý tiger,

besnejší ako rozbúrené more.

BALTAZÁR.

Už pôjdem. Nebudem vám prekážať.

ROMEO.

Tým priateľstvo mi prejavíš. Len ber!

(Dáva mu peniaze.)

Ži a zbohatni! Zbohom, kamarát!

BALTAZÁR.

(Bokom.) Skryjem sa, hoci mám to

zakázané.

Má čudný pohľad. Ktovie, čo má v pláne.

(Vzdiali sa.)

ROMEO.

Ty hnusný gágor, nenásytný bachor,

nadžganý najvzácnejším zrnkom zeme,

násilím otvorím ti mrzkú čeľusť

a vopchám do nej ďalšiu potravu.

(Otvára hrobku.)

PARIS.

(Bokom.) To je ten vyhostený márnivec,

čo zabil Júliinho bratanca

- od žiaľu za ním vraj sa usúžila -

a teraz prišiel s čiernym úmyslom

ich mŕtve telá zhanobiť. Veď počkaj!

(Vystúpi do popredia.)

Ničomný Montek, neznesväcuj hrob!

Až za hrob vari môže pomsta ísť?

Zatýkam ťa, ty odsúdený lump!

Poslúchni! Pôjdeš so mnou. Musíš umrieť.

ROMEO.

Naozaj musím. Preto som sem prišiel.

Daj pokoj zúfalému človeku,

vznešený mládenec! Choď! Tu sú mŕtvi.

Kiež by ťa vystrašili! Prosím ťa,

nezaťaž ďalším hriechom moju dušu,

nevyvolávaj vo mne zúrivosť!

Prisahám, že mám ťa radšej než seba,

veď proti sebe nesiem si sem zbraň.

Neváhaj! Choď a môžeš všetkým riecť,

že milosť poskytol ti šialenec.

PARIS.

Nemôžem prijať tvoju prísahu

a ako zločinca ťa zatýkam.

ROMEO.

Ghceš vydráždiť ma? Teda, chlapče, tas!

(Šermujú.)

PÁŽA.

Preboha, bijú sa. Stráž zavolám.

(Odbehne.)

PARIS.

Som zabitý. (Klesne.) Ak súcit so mnou

máš,

hrob otvor, vedia Júlie ma polož.

(Umrie.)

ROMEO.

Tak vskutku urobím. Čia je to tvár?

Gróf Paris, Merkuciov príbuzný!

Čo to môj sluha cestou spomínal,

keď rozrušená duša nevnímala?

Vraj Paris má sa ženiť s Júliou?

Nevravel to? Či možno to bol sen?

Nezbláznil som sa, ak si namýšľam,

čo vravel o Júlii? Daj mi ruku,

spoločník v knihe zlého osudu!

Do skvostného hrobu ťa pochovám.

Nie, to nie je hrob, ale kupola.

Tu leží Júlia a svojou krásou

hrob mení v najjasnejšiu dvoranu.

Tu spočiň, mŕtvy, mŕtvym pochovaný!

(Uloží Parisa do hrobky.)

Vraj často tí, čo na prahu sú smrti,

sa ešte rozjaria. To mnohí zvú

zábleskom pred smrťou. Smiem toto tiež

nazývať zábleskom? Ô žena moja!

Veď smrť, čo vysala ti sladký dych,

nad tvojou krásou ešte nevládne!

Nedobyla ťa. Na perách a lícach

si prápor krásy planie karmínom:

smrť ešte nevztýčila bledý prápor.

Ach, Tybalt, v skrvavenom rubáši!

Čo lepšie môžem spraviť pre teba,

než rukou, čo ti mladosť preťala,

vziať život tvojmu nepriateľovi?

Bratanec, odpusť! Milá Júlia,

prečo si taká krásna? Či mám veriť,

že netelesná smrť je záletná

a hnusný kostlivec ta uväznil,

aby si v tme mu bola milenkou?

Mám z toho strach, a tak tu ostanem

a nikdy tento palác chmúrnej tmy

už neopustím. Tu, tu ostanem

s červíkmi, čo sú tvoje komorné.

Na večný spánok sa tu uložím

a strasiem jarmo nežičlivých hviezd

z pliec tela, čo sa -svetom unavilo.

Vy, oči, naposledy pozrite!

Ramená, objímte ju ešte raz!

A, pery, cnostným bozkom spečaťte,

že som sa navždy smrti upísal!

Poď, trpký druh môj, horký sprievodca!

Zúfalý lodivod, mier ku skalám

s tým svojím člnom, ukonaným v búrke.

Na zdravie, láska!

(Pije.)

Vskutku, lekárnik.

Ten jed je rýchly. V bozku umieram. (Umrie.

Vstúpi Brat Vavrinec s lampášom, sochorom a rytom.)

BRAT VAVRINEC.

Ó svätý František! Dnes koľký raz

sa o hrob potkýnam? Stoj! Kto je tam?

BALTAZÁR.

Váš priate!, človek, čo vás dobre pozná.

BRAT VAVRINEC.

Boh ťa požehnaj! Povedz, priateľ môj,

čo za fakľa to svieti pandravám

a lebkám bez očí? Tak sa mi zdá,

že je to hrobka Kapuletovcov.

BALTAZÁR.

Tak veru, otče; a v nej je môj pán,

váš dobrý druh.

BRAT VAVRINEC.

Kto je to?

BALTAZÁR.

Romeo.

BRAT VAVRINEC.

A dlho je tam?

BALTAZÁR.

Už pol hodiny.

BRAT VAVRINEC.

Poď so mnou k hrobke.

BALTAZÁR.

Nemám odvahu.

Môj pán si myslí, že som odišiel.

Strašlivou smrťou sa mi vyhrážal,

ak ostanem a vysliedim, čo robí.

BRAT VAVRINEC.

Tak ostaň; pôjdem sám; mám tušenie,

že čosi neblahé sa mohlo stať.

BALTAZÁR.

Keď pod tisom som zdriemol, mal som

sen,

že môj pán s kýmsi sa tam šermoval.

Pán svojho soka zabil.

BRAT VAVRINEC.

Romeo!

(Podíde k hrobke.)

Ach, beda! Čo za krv to znesväcuje

kamennú bránu tohto náhrobku?

Čo znamená, že v sídle pokoja

bez pánov ležia meče krvavé?

(Vstúpi do hrobky.)

Romeo! A už biely! Ešte kto?

Aj Paris? V krvi? Aká krutá chvíľa

nám tento strašný pohľad pripravila?

Slečna sa hýbe.

(Júlia sa prebúdza.)

JÚLIA.

Ó dobrotivý mních! Kde je môj muž?

Viem, kde by som sa mala nachodiť,

a vskutku tam som. Kde je Romeo?

(Hlasy za scénou.)

BRAT VAVRINEC.

Počujem hlasy. Musíš opustiť

to hniezdo smrti, spánku bez rána.

Moc, proti ktorej nemožno sa vzpierať,

zmarila naše zámery. Poď preč!

Muž tvojho srdca leží tamto mŕtvy.

Aj Paris mŕtvy je. Poď, skryjem ťa

v kláštore medzi rehoľnicami.

Na nič sa nepýtaj, už ide stráž.

Netrúfam si tu ostať. Poďme už!

JÚLIA. 

Choď! Žena má byť tam, kde je jej muž.

(Brat Vavrinec odíde.)

Čo je to? Čaša v ruke zovretá!

Podistým jed ho zniesol zo sveta.

Vypil si všetko, skupáň? Mne si nič

nenechal? Pobozkám ťa na pery.

Možnože na nich kvapka ostala,

čo umožní mi umrieť v rozkoši. 

(Pobozká bo.)

Veď tvoje pery ešte teplé sú!

(Na cintorín vstúpi Parisovo Páža so strážou.)

PRVÝ STRÁŽNIK.

Tak veď nás, chlapče! Kadiaľ máme ísť?

JÚLIA. 

Už sú tu? Skrátim to. Ó šťastný nôž!

(Vezme do rúk Romeovu dýku.)

Hľa, tvoja pošva! V nej si hrdzavej!

(Prebodne sa a klesne na Romeovo telo.

Umrie.) 

PÁŽA. 

Tu je to. Tam, kde horí pochodeň.

PRVÝ STRÁŽNIK.

Všade krv. Prehľadajte cintorín!

Koho nájdete, toho zadržte!

(Odíde niekoľko strážnikov.)

Žalostný pohľad! Paris zabitý!

A v krvi, ešte teplá Júlia

- už dva dni v hrobe - predsa znova

mŕtva.

Kniežaťu oznámte to! K Montekovcom

a Kapuletovcom hneď utekajte.

(Odídu ďalší strážnici.)

Vidíme na dne hrobky biedne telá.

Kým nepoznáme všetky okolnosti,

kto dovidí až na dno týchto hrôz?

(Vráti sa niekoľko strážnikov s Baltazárom.)

DRUHÝ STRÁŽNIK.

Romeov sluha. Tu bol, na cmiteri.

PRVÝ STRÁŽNIK.

Zadržte ho, kým knieža nepríde!

(Vrátia sa ďalší strážnici s Bratom Vavrincom.)

TRETÍ STRÁŽNIK.

Hľa, tento mních sa trasie, vzdychá,

plače.

Našli sme uňho rýľ a motyku,

keď tamto z cintorína vychádzal.

PRVÝ STRÁŽNIK.

To je podozrivé! Zadržte ho!

(Vstúpi Knieža so sprievodom.)

KNIEŽA.

Čo za nešťastie si dnes privstalo

a z postele nás ráno vyháňa?

(Vstúpi Kapulet a jeho žena.)

KAPULET.

čože sa deje, že je taký krik?

PANI KAPULETOVÁ.

Ľud na uliciach kričí "Romeo",

niektorí "Júlia" a iní "Paris!"

a všetci bežia s krikom k našej hrobke.

KNIEŽA.

Čo za hrôzy nám napínajú sluch?

PRVÝ STRÁŽNIK.

Gróf Paris, knieža, leží zabitý.

Romeo mŕtvy je a Júlia,

raz mŕtva, živá, znova zabitá.

KNIEŽA.

Pátrajte, ako došlo k zločinu!

PRVÝ STRÁŽNIK.

Romeov sluha a tu tento mních

pri sebe mali všetko potrebné,

čím možno hroby mŕtvych otvárať.

KAPULET.

Hľaď, žena, naša dcéra krváca.

Ten nôž sa zmýlil, jeho príbytok

na Montekovi zíva prázdnotou

a pošvou mu je mojej dcéry hruď.

PANI KAPULETOVÁ.

Ten pohľad na smrť pohrebný je zvon,

čo k hrobu volá moju starobu.

(Vstúpi Montek.)

KNIEŽA.

Poď, Montek. Priskoro si vstal. Nuž

hľaď,

tvoj syn zas priskoro sa uložil.

MONTEK.

Žena mi, knieža, v noci umrela.

Žiaľ nad vyhnanstvom syna vzal jej dych.

čo horšie môže starca postihnúť?

KNIEŽA.

Podívaj sa a uvidíš.

MONTEK.

Ty nespratník! Čo je to za spôsob,

že pred otcom sa tisneš do hrobu?

KNIEŽA.

Zadržte výbuch žiaľ u na chvíľu,

kým nebude nám všetko jasnejšie

a nespoznáme korene tých hrôz.

A potom budem s vami nariekať,

čo sám sa uplačem. No vydržte,

nech trpezlivosť uväzní váš bol.

Predveďte podozrivé osoby!

(Strážnici predvedú Brata Vavrinca a Baltazára.)

BRAT VAVRINEC.

Bár najmenej som schopný strašnej

vraždy,

najväčšie na mňa padá podozrenie:

čas, ba aj miesto svedčia proti mne.

Tu stojím, žalobca i obhajca,

sám chcem sa obviniť aj očistiť.

KNIEŽA.

Tak o všetkom, čo vieš, nám rozpovedz.

BRAT VAVRINEC.

Chcem stručný byť, už nestačí mi dych,

aby som dlhý príbeh rozprával.

Ten Romeo bol manžel Júliin;

a ona, mŕtva, jeho verná žena.

Ja som ich oddal; v deň ich kradmej

svadby

bol Tybaltovi posledný; tá smrť

mladoženícha z mesta vyhnala;

nie za Tybaltom, za ním žialila

Júlia. Chceli ste z nej sňať ten žiaľ

a navzdory jej vôli vydať ju

za grófa Parisa. Tak prišla za mnou:

vraj buď jej dačo múdre vyhútam

a bude sa môcť vyhnúť sobášu,

buď v mojej cele život vezme si.

Skúsený v týchto veciach dal som jej

uspávajúci nápoj; zapôsobil,

tak ako som si želal: ako mŕtva

ostala. Napísal som Romeovi,

aby sa tejto strašnej noci vrátil

a pomohol jej z dočasného hrobu,

keď nápoj nad ňou stratí svoju moc.

Lež toho, kto list niesol, brata Jána

zdržala náhoda a včera večer

ten list mi vrátil. A tak celkom sám

som v daný čas, keď mala precitnúť,

zamieril k hrobke, že ju vyslobodím.

Potajme chcel som skryť ju v svojej cele,

kým nepošlem list znova Romeovi.

No keď som prišiel, krátko pred chvíľou,

než precitla, už ležali tu mŕtvi

vznešený Paris, verný Romeo.

Precitla; prosil som ju, aby vyšla

a trpezlivo niesla voľu nebies.

Vzápätí krik ma z hrobky vyduril.

V zúfalstve nechcela hrob opustiť

a podistým si siahla na život.

A to je všetko; o tom sobáši

i dojka vedela; lež ak ja sám

za toto nešťastie mám vinu niesť,

svoj život, prv než príde jeho čas,

prísnosti zákonov dám napospas.

KNIEŽA.

Vždy bol si známy ako svätý človek.

Romeov sluha čo chce k tomu riecť ?

BALTAZÁR.

Chýr o Júliinej smrti som ja

priniesol pánovi. Ten z Mantovy

hneď ponáhľal sa sem, tu k tejto hrobke.

Hľa, tento list som jeho otcovi

mal ráno doručiť, a hrozil mi,

že zabije ma, ak sa nevzdialim.

KNIEŽA.

Ukáž ten list, nech sa naň podívam.

Kde je to páža, čo stráž zburcovalo?

(Páža predstúpi.)

Chlapče, čo pán tvoj robil na cmiteri?

PÁŽA.

Hrob svojej panej kvetmi vystlať chcel.

Mal som stáť nablízku, čo som aj spravil.

Vtom ktosi s fakľou vstúpil do hrobky

a vzápätí môj pán už tasil meč.

Rozbehol som sa stráže privolať.

KNIEŽA.

List potvrdzuje to, čo vravel mních:

priebeh ich lásky. Keď prišla zvesť,

že Júlia je mŕtva, kúpil vraj

od chudobného lekárnika jed

a hneď sa vydal smrti v ústrety,

aby si navždy ľahol k Júlii.

Kde sú tí nepriatelia? Montek, Kapulet,

hľa, ako kruto stíha nebo zášť,

keď vašich milých láskou zabíja!

Nad vaším hnevom zatváral som oči

a sám som stratil už dvoch príbuzných.

Tak vlastne dopadol trest na všetkých.

KAPULET.

Brat Montek, svoju ruku podaj mi,

nech uzavrieme zmluvu sobášnu;

viac žiadať nemôžem.

MONTEK.

Ja ti dám viac.

Z čistého zlata postavím jej sochu;

kým Veronu zvať budú Veronou,

nech v trvácnosti všetkých prežije

pamätník vernej lásky Júlie.

KAPULET.

A pri nej Romeo vždy bude stáť.

Obete našich nenávistných zvád.

KNIEŽA.

Chmúrnym mierom nás dnešné ráno hostí.

Nad oblak nechce slnko hlavu vzniesť.

Už poďme! Čakajú nás povinnosti

jedných vín zbaviť, druhým zmerať trest.

Ó koľko smútku, koľko žiaľu je

v príbehu Romea a Júlie.

(Odídu.)

Môžeme ísť

Jana Ďurišová

1.KAPITOLA

???

Z vlaku na hlavnej stanici v Nitre vystúpilo mladé, vysoké dievča. V obtiahnutých, dobre vypasovaných rifloch dobre vynikala jej štíhla postava. Každého okolo nej hneď upútali krásne, doďaleka svietiace oči a dlhé, blonďavé vlasy, ktoré mala zviazané do copu. Na prvý pohľad vyzerala ako pubertiačka, čo sa vybrala na prázdniny k príbuzným. Za jej mladíckym výzorom sa však skrývala impozantnosť, dospelosť a výnimočnosť. V ruke držala staršiu, ale dobre udržiavanú koženú cestovnú tašku, na chrbte mala malý športový vak, z ktorého jej do uší viedli malé slúchadlá. Hudba ju úplne upokojovala, aj keď okolo nej bol ohromný chaos a povyk, na ktorý ona, vidiečanka, nebola vôbec zvyknutá a odmalička sa jej veľmi priečil.

Chvíľu sa dezorientovane rozhliadala, jednou rukou silne zvierajúc ťažkú tašku, potom vykročila k malej budove, kde staršia, na prvý pohľad príjemná, sympatická pani predávala vlakové lístky a pár časopisov. Musela sa riadne skloniť k malému okienku, na bolo ňu prinízke.

-Prajete si? -usmiala sa žena prívetivo a dievča jej úsmev ochotne opätovalo. Za iných okolností by z nás možno boli skvelé priateľky. Aj keď, neviem si dostatočne dobre predstaviť, kto by s touto milou, usmievavou pani nebol priateľ. Len blázon...premýšľalo dievča.

-Áno. Totiž, ja nie som tunajšia a...

-Jasné, chápem. -zasmiala sa žena a priateľsky na ňu pozrela. Aj ju upútali hlboké modré oči, patriace vysokej kráske, čo stála sklonená nad ňou. -To ale bude pre vás ťažké zorientovať sa tu. Nitra je skutočne veľké mesto. Možno by vám pomohla podrobná mapa, čo poviete?

Dievča zaváhalo. Vzápätí jej však svitlo, že inú možnosť zrejme nemá. Ochotne teda podala žene dvadsaťkorunáčku a vzala si malú, poskladanú mapku s nápisom "Mesto Nitra".

-Vyšli ste si na výlet? -vyzvedala žena s úsmevom. Dievča jasne videla, ako sa v stiesnenej miestnosti, obklopená len časopismi a papiermi, veľmi nudí a hľadá tak aspoň malé zábavky, aby si rozveselila svoj všedný deň v práci. Videla výšivky, takmer hotový štrikovaný sveter, plno kníh, rozlúštených krížoviek...Potom jej pohľad znova padol na ženu. Vlasy jej už pri ušiach mierne šediveli, zrejme nemala v pláne nafarbiť si ich aby zakryla šediny. Veľké, hnedé oči sa akoby stále usmievali. Mala zvonivý zvučný hlások, ktorý každého chlácholil a veľké, pekne krojené pery.

-Nie. Vlastne som prišla na dlhšiu návštevu k rodine.

-A čo vás neprišli na stanicu vyzdvihnúť? -vyvalila prekvapene oči žena. -Veď sa tu sama stratíte, dušička!

Milé oslovenie dievča prinútilo doširoka sa usmiať.

-No viete, ak mám pravdu povedať, uistila som ich, že trafím. Majú náročný deň, nechcela som ich vyrušovať. Napokon, musím sa predsa naučiť o seba postarať.

-Ech, len pozor! -na chvíľu žena zmĺkla a chytila sa za pusu. -Preboha, milostivá, nevadí že sa toľko vypytujem?

-Ale kdeže! -mávlo rukou dievča. -No, už pôjdem.

-Ako myslíte. -žena očividne nebola s jej samostatnosťou spokojná. Bola pre ňu cudzia, ani nepoznali svoje mená a predsa dievča cítilo, že žene na nej záleží. Vzpriamila sa s dobrým pocitom, že ju Nitra skvelo privítala a že sa jej tu bude páčiť. Ona, mladá kráska Andrea, rodáčka z malej dedinky Drážovce, žene v stánku radšej nepovedala, že jej príbuzní v Nitre o jej príchode nevedia, lebo práve ušla z domu kvôli vážnej hádke s rodičmi. Keďže je už dva roky dospelá, proste si zbalila veci a odišla. Jednoduché riešenie, aj keď zbabelé...

Vykročila k východu. Okolo nej premávalo veľa ľudí, niektorí len lenivo postávali, čakajúc na svoj vlak. Jej vlak už dávno odišiel a vystriedal ho rýchlik z Bratislavy. Krásny, veľký vlak, plný ľudí...Aká je vlastne Bratislava? Nikdy tam nebola...Teraz možno bude mať čas. Je slobodná, bez záväzkov...Lenže do Nitry sa vybrala práve preto, aby si nejaké záväzky našla - priateľov, prácu...Nový život chcela začať tu, u svojej tety Oľgy. Prečo, to netušila.

Pred ňou sa vynorila Nitra. Brány stanice mala za chrbtom, pred sebou obchody, parkoviská, hotely, reštaurácie, nočné bary... Všetko, na čo by si človek spomenul. Ľudia tu nepostávali tak lenivo ako na stanici, pobehovali okolo Ady, až mala strach, aby do niekto v plnej rýchlosti nevrazil. Postavila sa bokom a tvár si ovanula ešte stále zloženou mapou. Zdvihla zrak k nebu a sklamane pokrútila hlavou. Ani jeden mráčik...Slnko riadne spekalo. Dlhé rifle, ktoré jej ráno dobre padli proti chladu, ju teraz zbytočne zohrievali. Chvíľami mala pocit, že sa uvarí. Ach, to horko...Načo ľudia cestujú do Talianska alebo Grécka? pomyslela si, veď už aj na Slovensku je tropické horko, už tu chýba len to more. Pred očami sa jej vybavila dovolenka s rodičmi v Taliansku pred piatimi rokmi. Čisté, priezračné more, pieskové pláže, milióny malých i veľkých mušlí, biele plachetnice, hompáľajúce sa na mori, vodné skútre, výhliadkové jazdy na vysvietených lodiach, aquaparky... Zábava, dovolenka, krása...Na chvíľu sa skutočne zasnívala a pod náporom pražiaceho slnka sa cítila, akoby nestála pred veľkou, kostolnou vežou, ale pred morom.

Zarazila sa. Vôbec si neuvedomila, že počas svojho rozjímania kráča. No keď sa obzrela, vedela, že neprešla ďaleko, pretože veľká brána stanice sa jej ešte stále týčila za chrbtom. Znova si spomenula na more a sadla si na lavičku pred kostolom. Odvtedy nikde nebola. Ani s rodičmi, ani sama. A more jej chýbalo...Chodila do táborov, k príbuzným, na chaty...Ale more v nej zostalo a kúsok srdca po ňom lačne prahol. No nedalo sa, jej sebeckí rodičia ju považovali za stroj, slúžku či robota. Videla len dôležitú prácu okolo veľkého rodinného domu, prácu v domácnosti...Stále sa o nich musela starať, celý veľký dom držala vo svojich rukách. Čistila, vysávala, starala sa o záhradu... Bola jeho pani, lebo sa oňho starala a udržiavala ho, no nikdy jej skutočne nepatril, nikdy v ňom nemohla rozkazovať. Bola len robot, zapriahnutý do nekonečného reťazca dôležitých prác, ktoré jej zaberali všetok voľný čas. Nemohla ísť študovať, nemohla sa zamestnať, nemohla žiť. Bola ich slúžka, oddaná a verná, poslušná a naivná. Vážne som si myslela, že sa to niekedy zmení? Že precitnú a uvedomia si, ako mi veľmi ubližujú? Ja hlupaňa! 

Hlasno si vzdychla, vôbec sa jej nechcelo nazrieť do mapy a vydať sa preč...Nechcelo sa jej vôbec nič, ani premýšľať. Zlé spomienky ju všade prenasledovali, no teraz sa musela vymotať zo zložitej situácie a dostať sa nejako k Oľge, ktorá je našťastie doma, nepracuje a tak mala istotu, že ju u nich niekto privíta. Privíta ma s otvorenou náručou alebo ma vyhodí so slovami: Nemáme tu pre teba miesto, zlaťúšik, bež si inam hľadať azyl! Striaslo ju. Aj to je možné. Ale nie, Oľga je milá, dobrosrdečná a má všetko. Krásny, rodinný dom, milujúceho manžela Tomáša, dvoch skvelých synov - Mateja a Filipa, osem a desať ročného a má skvelý život...Všetko jej vždy vyšlo .Čo si naplánovala, všetko sa jej splnilo, všetko dosiahla. Je taká ambiciózna alebo má len šťastie? Snáď ju prijme do svojho domu. Aspoň na čas, než si nájde nejakú slušnú robotu, byt, priateľov, priateľa...Zarazila sa. Neočakávam náhodou od Nitry veľa? Viem, je to veľké mesto a musí tu byť veľa voľných pracovných miest. Ale čo ak sa mi žiadne nehodí? Čo ak ma nikto neprijme a ja sa budem musieť vrátiť späť k našim? Nie, to nikdy, nikdy viac sa nevrátim! Aj keby som mala žiť v stoke alebo pod mostom ako bezdomovec a prosíkať okoloidúcich, udrieť na smrť sa nechcem. Chcem žiť! 

Konečne sklopila zrak k mape a prinútila sa sústrediť. Hneď zistila, kde sa nachádza, zložitejšie však bolo zistiť, kde býva jej teta. V Nitre ešte nikdy nebola, no dobre poznala jej adresu. Musí nájsť len tú jednu ulicu... Sláva! Oči jej padli na dlhý, spočiatku nezrozumiteľný nápis a víťazoslávne sa usmiala. Keď si však pohľadom zmerala vzdialenosť medzi miestom, kde sa nachádzala a ulicou, na ktorej býva Oľga, úsmev ju rýchlo prešiel.

-Pešo to teda nepôjde. -pokrútila zamyslene hlavou a zdvihla zrak. Prekvapene vyvalila oči. Priamo pred ňou sa týčila veľká tabuľa: Autobusová zastávka Nitra. Zasa sa spokojne usmiala a vyskočila k jednému z lenivo postávajúcich autobusov, čo stál najbližšie k nej.

-Dobrý deň. -pozdravila s úsmevom šoféra, ktorý sa nudil za volantom, čakajúc na cestujúcich. Ochotne sa k nej otočil a odzdravil. Hneď jej padol do oka. Mal príjemný, hrubý hlas a bol pomerne mladý. Husté čierne vlasy mal nakrátko ostrihané, tmavé oči si ju pozorne premeriavali. Aj jemu sa očividne celkom páčila. -Neviete, ako by som sa dostala na Mojmírsku ulicu? 

Slabo sa pousmial. Mal krásne, plné pery, biele, rovné zuby mu neposlušne vykúkali zo širšieho úsmevu, ktorý sa stále rozširoval. 

-Za päť minút tam odchádzam. -jedným očkom mrkol na hodinky.

-To nie je možné! -takmer zvýskla od radosti, -Žeby som mala dnes až také veľké šťastie?

-Môžete už nastúpiť. O chvíľu sa dovalí halda ľudí.

-Ďakujem. -usmiala sa spokojne a o chvíľu už trónila na sedadle pri ňom. Stále z neho nemohla spustiť oči. Bol veľmi sympatický a pohľadný...Tak si predstavovala svojho priateľa. Lenže...

-Idete k známym? -ozval sa so záujmom a otočil sa k nej. Zdalo sa, že sa vôbec nesnaží skrývať svoj výzvedný pohľad, ktorým ju prevŕtaval.

-Idem k tete.

-Na Mojmírsku? Mám tam pár známych. Na ako dlho? -jeho otázky sa jej zdali dosť odvážne, vzhľadom na to ako krátko sa poznali - nepoznali.

-No to záleží len na nej, koľko ma u seba nechá. Viete, chcem si tu nájsť prácu a byt.

-Prečo práve tu? -zasmial sa pohľadný vodič a žmurkol na ňu. -V Nitre sú problémoví ľudia.

-Fakt? -cítila, že žartuje a jeho potuteľný úškrn toho bol dôkazom. -Počula som že sú prijemní ochotní.

-Ako ktorí, rozumiete.

Cítila sa pri ňom veľmi fajn, no na dlhší rozhovor im nezostal čas, lebo sa do autobusu nahrnuli ľudia. Stareny, mladé ženy, deti, zarastení muži a sympatickí mladíci. Žiaden z nich ju však neupútal tak ako ten, čo im vydával lístky...Všimla si, že má krásne ruky. Dlhé, nie príliš tlsté prsty a krásne dlane...Do jeho očí sa, dá sa povedať, zaľúbila. Len do očí! Len do očí! pripomenula si rýchlo a odvrátila od neho zrak, lebo mala pocit, že naňho tak sliepňa, že to buď vytuší, alebo sa obzrie. Radšej sa teda venovala výhľadu von oknom. Sledovala dlhú radu, ktorá sa kopila pred autobusom, dlhé rady na zmrzlinu v pozadí...

Cesta prebehla pomerne rýchlo a bez problémov. V meste zväčša chytali na semaforoch zelenú, takže sa dosť rýchlo dostali na druhý koniec Nitry, kde napokon sympatický vodič zastavil a kývol Ade.

-Tak tu je to. Prajme veľa šťastia.

Úsmevne naňho pozrela. Je skutočne veľmi sympatický, iste si nerušene užíva života. Musí mať každý večer inú ženu! Pch, a prečo by musel? Lebo je pekný? Možno má svoju milú...A možno je sám ako ja. Hm, je fakt na zožratie. Drsný a pritom tak jemný... Hrubý a pritom taký nežný...Mužský a pritom taký detský, s hrejúcimi iskričkami v očiach...Sakra, ten už musí byť aj ženatý! Letmo pozrela na jeho ľavú ruku. Bez obrúčky...Vystúpiť ju prinútili až niektoré rozhorčené hlasy cestujúcich, ktorým sa zdalo, že autobus akosi dlho stojí. O chvíľu jej už zmizol z očí, no ona sa aj tak vracala k jeho tvári, k jeho skvostným očiam, ktoré jej učarovali, ku krásnym perám, ktoré musia vedieť skvelo bozkávať, ku krásnym rukám bez obrúčky...A dosť, veď ho už aj tak nikdy neuvidím! Dúfam, lebo by som preňho zasa takto stratila hlavu. Ach, vy muži! Bezstarostne sa zasmiala a obrátila sa k domom, prezerajúc si ich čísla.

-Dvestotridsaťjeden...dvestotridsaťjeden... -nervózne chodila od domu k domu a hľadala to jedno číslo. -Dvestotridsaťjeden!

Od radosti sa jej chcelo poskočiť. Rýchlo pristúpila k malému zvončeku, ktorý pripomínal skôr malú krabičku na ozdobu ako zvonček, ktorý sa hneď po stlačení rozozvučal tak, že to počula až k bráne. Zarazilo ju to, jej by taký hlasný zvonček doma vadil. Aspoň to by si presadila určite.

O chvíľu sa v okne zjavila Oľgina hlava. Bola trochu strapatá, no jej krásne modré oči k Ade žiarili aj cez hrubé sklo. Každý vždy vravieval, že Ada má svoje krásne modré oči po Oľge. Vždy obe vedeli, že je to pravda. Hlava sa stratila a Ada si zatiaľ prezerala dom. Veľký, vysoký...Keby nebol veselo natretý, vyzeral by ako bytovka. Všade okolo boli vysadené záhony červených a tmavočervených ruží, ktoré pritiahli pozornosť asi rovnako úspešne ako Oľgine oči, ktoré doďaleka svietili, aj keď bežala otvárať bránu. Tvárila sa veľmi prekvapene, veď bodaj by nie! Ale ochotne odomkla malú bráničku a vtiahla Adu do dvora. Chvíľu na ňu s otvorenou pusou pozerala - už bola proste taká - nevedela sa ovládnuť.

-Ja...fakt som ťa nečakala.

-Ja viem. -Ade sa v očiach zjavili slzy. Oľgu to už neprekvapilo. Vedela, že keď je u nej, odišla konečne z domu. -Ani ja som to nečakala, nieto ešte ty. Prosím, nehnevaj sa, že som ťa takto vyrušila, ale ozaj nemám kam ísť.

Oľga zvraštila čelo a nadvihla pravé obočie. Vytvorila tak skvelú grimasu pre smiech, čo Ada vždy s potešením využívala. Teraz sa jej však nechcelo smiať, naopak. V očiach mala veľké slzy, čo tak boleli... Avšak aj cez ne videla, že Oľge jej návšteva prekáža. Nemohla však svoju zronenú neter odmietnuť.

-No poď ďalej. -chytila ju napokon za ruku a takú uplakanú ju viedla dnu. Stále sa však neprestávala mračiť. -Vieš, -vravela jej cestou k domu, kým sa Ada rozhliadala po veľkolepej záhrade, o ktorú sa Oľga starala. Narozdiel od nej, ona sa o záhradu aj o dom starala dobrovoľne. -Neviem čo na to povie Tomáš. -zaváhala, či má ďalej pokračovať. -Keby to bolo na mne...Veď vieš, mohla by si tu zostať hádam aj navždy. Ale Tomáš je...Poznáš ho. Myslím však, že proti tebe nebude mať námietky. Aspoň na nejakú dobu tu iste môžeš ostať. Už zo slušnosti ťa nesmie odmietnuť. Nedovolím mu to, spoľahni sa. Ľuďom v núdzi a najmä rodine a skvelým dievkam, ako si ty, sa musí z plných síl pomáhať a presne to ja mám v pláne! -jej tvár sa pod váhou odvahy vyjasnila, dokonca sa víťazoslávne usmievala, keď vchádzali do domu.

-Máte obrovský dom. -povedala Ada milo, bez štipky závisti.

-Tomášov sen. -mávla Oľga na dom. -A môj sen. -aj pri dverách mala vyložené ruže. Krásne, veľké, duchaplné. Koľko v sebe ruže skrývajú tajomstiev! Človek z nich pri troche predstavivosti môže čítať celé romány. Sú krásne, tuším som sa už teraz zamilovala do ruží...A do jeho očí! pripomínala si jeho úsmev, ruky vyložené na volante autobusu, krásne ruky...

-Počuj! -Oľga náhle zvážnela. -Zatiaľ nehovor Tomášovi, prečo si tu, dobre? Bude to jednoduchšie. Aspoň zatiaľ. Povieme mu, že si prišla len na návštevu, aby si si oddýchla.

-Dobre. -súhlasila Ada prekvapene. - asi máš pravdu.

-Asi? -hrala Oľga urazenú. -Vždy mám pravdu! A teraz poď, dáme si ľadový čaj. Alebo radšej limonádu?

???

Oľga sa hneď postavila do kuchyne k obedu. Rezko sa zvŕtala po klzkých dlaždiciach kávovej farby. Všetko v kuchyni mala dokonale zladené, vlastne všade v dome vládla dokonalá harmónia a poriadok. V kuchyni prevládali veselé, pastelové ale aj krémové farby. Priestranná kuchyňa Oľge veľmi vyhovovala. Všade bolo dostatok miesta aj na viacero práci naraz. Veľký stôl, široká kuchynská linka, malý barový pult, ktorý však zväčša používala pri varení, keďže hneď vedľa neho bol sporák. Všetko mala poruke. Ale aj napriek gigantickým rozmerom kuchyňa vzývala útulnosťou a jednoduchosťou. Keď si Ada predstavila kuchyňu, v ktorej sa zvŕtala ona...Asi dvakrát menšiu...nepekne, staro zariadenú a len veľmi chabo vybavenú...Všade špina, ktorá sa zväčša vôbec nedala odstrániť, stará chladnička, len malá mraznička...Chaos a neporiadok. Pocítila, že sa jej zdvihol žalúdok. Keď sa však rozhliadla, zaplavili ju príjemné pocity, že to je dávno preč, že je to zabudnutá minulosť a ona stojí na prahu nového života, len aby sa nemusela vrátiť do tých hrozných podmienok tam ďaleko.

Mohutné, postriebrené hrnce sa pod Oľginým starostlivým pohľadom skveli na krásne vyleštenej keramickej platni. Trúba bola tiež rozsvietená, cez matné tmavé sklo Ada rozoznala obrysy veľkého kurčaťa. Oľga sa na ňu spiklenecky uškrnula, keď si všimla, že sa snaží zistiť čo je v trúbe. Ada sa Oľge hneď ponúkala, že jej pomôže a obed bude rýchlejšie hotový, no Oľga ju len pohotovo uzemnila:

-Si môj hosť!

Usadila ju za stôl, naliala jej skvelý pomarančový džús a pustila sa do roboty. Bola plná energie, vitálna...Vôbec nie ako moja mama. Tá je tichá, večne zamračená, urážlivá a nikdy mi nedovolila dlhšie než pol hodiny nečinne sedieť. Bola by ma hádam aj bičom vyhnala robiť. Ach, dobre že som ušla! Bola som pre ňu len robotnica, slúžka, nie jej dcéra, ktorú by mala milovať a obsypávať ju bozkami a milými pohľadmi. Nepoznala som materskú lásku, len materskú nenávisť. Pripadala som si fakt ako z rozprávok o Popoluške alebo Snehulienke. Nechcená, odvrhnutá, nemilovaná...Zatratená, smutná, nešťastná. Áno, veruže nešťastná. A ako veľmi! 

-Si zamyslená, dieťa moje. -utrúsila Oľga štebotavo a nahádzala zeleninu do polievkového hrnca, kde už viditeľne vrela voda. -Takto Tomáš spozná, že sa niečo deje. -Oľga zvážnela. -Prečo si vlastne zostávala u rodičov tak dlho?

-Nuž, -Ada si musela riadne rozmyslieť slová, pretože v prvú chvíľu vôbec nevedela, čo povedať. -Asi som sa bála života vonku, za stenami nášho domu, ktorý som síce veľmi nenávidela, ale dostatočne má chránil. Nevieš, čo to pre mňa bolo, keď som tu dnes ráno vystúpila. Ruky sa mi triasli od strachu z toho "nového", čo sa mi otváralo. Nový svet a veci s ním spojené ma vždy desili. Vieš, bola som tam utiahnutá, o svet okolo som sa nezaujímala. A teraz som mala zrazu možnosť ísť preč. Chcela som, ale bála som sa ísť sama. Preto som to odkladala. No už sa nedalo. A naša posledná hádka bola poslednou kvapkou. Hneď som sa zbalila a celú noc som precestovala. Nechcela som ťa vyrušiť, vážne nie a sľubujem, že nezostanem dlho. Ale prvý, kto ma v tej hrozne ťažkej chvíli napadol, si bola ty a Nitra. Preto som tu.

Oľga ju nežne pohladila po strapatých vlasoch. Niektoré pramene sa jej uvoľnili z copu a na svetle sa krásne leskli. Jej utešená tvárička sa však neusmievala, bola zarmútená a len sťažka zadržiavala slzy, ktoré jej celkom podlievali oči.

-Povieš mi, prečo ste sa posledne hádali? Ak ti to robí problémy, nemusíš, som len veľmi zvedavá, čo ti zase zbytočne vyčítali.

-No, boli dva dôvody. Najprv mi mama vyčítala, že som jej dostatočne nepoliala kvety a teraz jednému odpadol najkrajší list. Aj to ma už krajne rozzúrilo, veď kvetom prirodzene občas odpadnú zbytočné listy. Potom prišiel otec a sťažoval si, že kvety v prednej záhrade majú moc suchú pôdu, pritom ju ráno zalievala ôsmimi krhlami. Ôsmimi, Oľga! Naťahovala som sa ako neviem čo a on ešte frflal. Tak sme si, prirodzene vošli do vlasov. Keď som potom pred nich položila cestovnú tašku, neverili že odídem a boli riadne prekvapený, keď som za sebou ozaj zabuchla dvere. Predpokladám, že teraz ma čakajú. Myslia si, že sa zľaknem sveta a vrátim sa k nim, pod ich ochranné krídelka! Nech idú dočerta! -už nedokázala zadržiavať slzy a rozplakala sa. Najprv hlasno, trhane vzlykala, po chvíli sa však trocha upokojila a len občas sa jej po líci spustila malá slzička, ktorá so sebou vyplavila aj kúsok z jej bolesti.

-Ach, si pre nich len otrok.

-Bola som! -vybuchla Ada sebavedome a chrbtom ruky si utrela zmáčané líca dosucha.

-Tak to má byť! -Oľga ju s úsmevom hladila po krehkej ruke. -Nesmieš sa dať, musíš byť odhodlaná bojovať a zvíťaziť!

-Ver, že teraz som odhodlaná ako nikdy pred tým.

-Som na teba hrdá. -šepla Oľga a pozrela jej priamo do očí. -Si správna žena a muž, ktorý si ťa vezme, bude najšťastnejší pod slnkom.

Zrazu však Ade ruku rázne pustila a na tvári sa jej široký, no predsa umelý úsmev. Vo dverách totižto stál Tomáš s kufríkom v ruke a zarazene pozeral na Adu.

-Máme návštevu? -spýtal sa ironicky a letmo Oľgu na privítanie pobozkal .Obe videli, že Adu vo svojom dome nerád vidí. A ona celkom presne vedela prečo. V jeho prítomnosti sa zrazu cítila čudne. Zabudla na vodiča, čo jej počaroval. Zabudla na jeho oči, ruky, pery...na neho. Videla len Tomáša, mužnejšieho ako skôr, v čiernom nažehlenom saku, s dobrým držaním tela, ktoré si pestoval návštevami posilovne. Bol vysoký a veľmi sympatický...Sexi. Adu úplne ohúril. Rýchlo však od neho odtiahla pohľad, lebo si všimla, že na ňu Oľga vydesene hľadí. Obe vedeli, že teraz príde to najťažšie - rozhovor s Tomášom, ktorý rozhodne o jej pobyte v ich dome.

-Dúfam, že si sa tu zastavila iba na otočku. -snažil sa nevšímať si mladú, pružnú Adu, príliš sa mu to však nedarilo. Jej pôvabné krivky mu úplne vymietli hlavu.

-Tomáš! -zavrčala Oľga podráždene, Ada zarmútene sklopila zrak. Nemala silu ani odvahu sledovať ich škriepenie o jej osude. -Je u nás na dlhšej návšteve. Potrebuje si oddýchnuť a...

-Prečo u nás? -vyprskol, -Prečo zasa u nás? Nie sme žiaden hotel!

-Je to naša neter! -odsekla Oľga, čím považovala za debatu skončenú. Tomáš však nemienil skončiť. Teraz sa otočil k Ade, ktorá si skrývala tvár pred jeho útokom.

-Oľga je tvrdohlavá, ale len málokedy sa jej podarí presadiť si svoje. Povedz mi, drahá neterka, jediný dôvod, prečo by som ťa tu mal nechať čo len jednu noc? Čo by som z toho mal? -hrozivo sa k nej naklonil, až jej po celom tele prebehla triaška. Vidina krásneho muža sa rozplynula, zostal len v jej očiach znenávidený tyran, čo ju veľmi trápi. Jeho oči jej však jasne hovorili: Zostaň! Mal ich krásne, tmavohnedé, veľké... úprimné. Bola z neho zmätená.

-A čo tak dobrý pocit na srdci? -vyletela Oľga nazlostene. -Je to aj môj dom, Tomáš a hovorím, že tu Adka zostane! 

-Aká si si tým istá! -Tomáš zlostne pozrel Oľge do očí.

-Som. -bojovne vystrčila bradu. Prvýkrát zaváhal a pozrel na Adu trocha miernejšie. Všimol si, aká je vydesená, no zdalo sa mu veľmi nebezpečné dovoliť jej, aby zostala...Súcit ho však premohol. Nezaujato rozhodil rukami a vzdychol si. Ada k nemu nesmelo zdvihla zrak. Keď si všimol jej prosebný pohľad, jeho plán byť neoblomný stroskotal.

-Dostali ste ma. -ustúpil.

-Dostal si rozum? -podpichla Oľga. Prudká zmena jeho názoru ju síce zarazila, no aj potešila.

Tomáš už mal jej uštipačnosti dosť. Rýchlo sa zvrtol späť k dverám, pretože mal pocit, že mu pohľad až príliš často skĺza k mladej Ade.

-Som tu len na otočku, zabudol si dôležité papiere. Hoci by som radšej zostal s vami a klebetil, -uškrnul sa, -musím odísť. Roboty je vždy dosť. Majte sa. -irónia v jeho hlase ešte dlho rezonovala Oľginých i Adiných v ušiach.

-Chrapúň jeden! -zvolala Oľga zmorene a nahnevane buchla päsťou po stole. -Je ešte horší, než keď sme sa brali! Tvrdohlavý, arogantný a protivný. Niekedy ho fakt neznášam a pýtam sa sama seba, prečo som si ho brala.

-Lebo je to skvelý muž a ľúbite sa. -usmiala sa povzbudivo Ada.

Oľga unavene skĺzla na stoličku. Zrazu všetka jej vitalita a energia nenávratne zmizli.

-Mrzí ma to. -šepla Ada a slzy mala zasa na krajíčku. -Keby som neprišla, nepohádali by ste sa.

-Neblázni! -Oľga sa pokúsila o úsmev. -Budem rada, ak tu budeš so mnou. Ono to neni nič moc, traja chlapi v dome a ja jediná žena...

-Kedy vlastne prídu chlapci zo školy?

-Dnes skôr, okolo dvanástej. Inokedy chodia aj neskôr, vieš, keď majú nejaké tie krúžky alebo dlhšie školu. No a teraz si dáme riadne silnú kávu, lebo ten môj ťulpas ma zasa dobre vytočil! 

???

Oľga sa počas doobedia uvoľňovala a postupne sa zbavovala zle nálady a hnevu na Tomáša. O jedenástej išli s Adou do "kvetinovej izby", kde spolu opatrili širokú škálu ruží. Adu upútali najmä biele a žlté, no všetky boli krásne. Rúžové, bordové, krikľavo červené...Keď sa dívala, s akou ohromnou vášňou Oľga opatruje svoje milované kvety, pousmiala sa. Boli pre ňu dôležité. Kvety, len obyčajné - neobyčajné kvety jej zapĺňali niekedy nudný život radosťou a šťastím. Už sa nedivila, že Oľga vydrží tak dlho zavretá doma, bez práce, bez priateľov, bez zábavy. Má kvety a im venuje všetku svoju energiu, im venuje seba. Pravdaže, nezabúda ani na Tomáša a chlapcov, no keď nie sú doma, trávi všetok voľný čas v tejto izbe alebo v záhrade. Jej život, zdá sa, nie je až tak prázdny, ako som si vždy myslela. Je šťastná. Aspoň sa zdá byť. Niekedy. Práve, keď sa vracali späť do kuchyne, buchli chodové dvere a v kuchyni sa zjavili dve vysiate, strapaté hlávky. Boli to chlapci, ktorí sa práve vrátili zo školy. Matej mal na sebe svoje obľúbené obnosené tričko s Mickey Mausom a menčestrové nohavice, Filip už uprednostnil modré rifle a flanelovú, kockovanú košeľu, ktorá z neho aspoň trochu robila poslušného chlapčeka. Keď si všimli Adu, vyjavene na ňu hľadeli. Neboli však proti ako Tomáš, s hlasným krikom sa na Adu vrhli a netajili svoju obrovskú radosť, že je s nimi. Obaja ju mali veľmi radi a aj ona ich. Zvykli si na seba, keď boli minulé leto u jej rodičov na víkend, potom sa ešte pár krát stretli, keď ich prišli navštíviť na jeseň a cez zimu.

Po chvíli skákania a radosti si chlapci odbehli odložiť školské tašky a prezliecť sa, no už o chvíľu sedeli všetci svorne za stolom a chlapci sa predbiehali, kto skôr vyrozpráva svoje zážitky zo školy.

-Vy ste moje usilovné poklady! -usmiala sa na nich Oľga a položila na stôl hrniec s rozvoniavajúcou polievkou.

Poobede Ada chlapcom sľúbila pomoc s úlohami a svoje slovo aj dodržala. Chlapci si po jej boku hrdo vykračovali do svojej izby a v nej Ade všetko predvádzali. Mali tam skutočne všetko - počítač, malý televízor, rádio, veľa kníh, plno hračiek...Spali na vysokej, poschodovej posteli. Filip, pravdaže, spal vyššie, lebo bol starší. Malý Matej zaujal spodnú posteľ a hrdo vyhlasoval, že on je otrok a vesluje na lodi, zatiaľ čo Filip, kapitán, mu zadáva príkazy. Hneď jej chceli predviesť, ako sa najčastejšie hrávajú, Ada im však s prísne zdvihnutým prstom pripomenula domáce úlohy. Chlapci sa neochotne privliekli k aktovkám a otvorili ich. Ada ich sledovala s tichým smiechom.

-Mohli by sme ísť trebárs do mesta! -mudroval Filip, ktorý už mal úlohy hotové a sledoval, ako Ada pomáha Matejovi.

-A čo by si tam chcel robiť? -zasmiala sa Ada a naznak spokojnosti s Matejovou hotovou úlohou ho pohladila po vláskoch. -Neboj, len čo si Maťko napíše ešte jednu úlohu, budeme sa hrať až do večera a na vychádzku do mesta si ani nezmyslíš!

-Ale veď môžeme ísť zajtra. -nedal sa Filip, očividne nadšený svojím nápadom. -Budeš tu dlhšie, nie?

-Pravdaže. -usmiala sa a s výrazom učiteľky upozornila Mateja na chybu, ktorú v úlohe práve spravil. -Ale musíme sa najprv opýtať maminky, či nás do mesta pustí.

-Ak pôjdeš ty, tak hej.

-No neviem!

-Hotovo! -vystrel sa hrdo Matej a podával Ade zošit. Tá len spokojne prikývla a vrátila mu ho.

-Adi, ja mám nové autíčko! -ponosoval sa hrdo Matej a ponáhľal sa ho Ade ukázať.

-Je krásne. -Ada si ho vzala do ruky a prezerala si ho. Nechcela Mateja sklamať svojim nezáujmom o jednu plechovú hračku. Preňho však veľa znamená. Ako pre Tomáša pivo a ako pre Oľgu kvety. A ako pre mňa oni všetci. 

???

Do večera sa len hrali, leňošili a bláznili. Stále mali čo robiť, čo vyvádzať. Až o pol šiestej zabehla Ada nazrieť na Oľgu. Tá sa však už zasa zvŕtala v kuchyni a chystala večeru. Na stole mala uvarenú ďalšiu kávu a v očiach akýsi divný smútok...Takú smutnú ju Ada v živote nevidela. Vlastne, ja som ju nikdy nevidela smutnú. Prečo je teda teraz taká zarmútená? Ukazuje mi a ostatným hádam len jednu, veselú tvár a tú smutnú skrýva? Keď si Oľga všimla, že Ada stojí vo dverách, až sa mykla a rýchlo zamenila výraz svojej tváre za šťastný a bezstarostný. Tak ako vždy...Ada však už jej pretvárke neverila. Niečo ju trápi, hnevá...Ale prečo to niekomu nepovie? Čože nevie, že potom sa človeku veľmi uľaví? Je nespoločenská, nemá priateľov... Nemá to komu povedať. 

-Tak ste sa dohrali? -usmiala sa na Adu a pomaly sa zosunula na stoličku ku káve. Ada ju zamyslene pozorovala, potom si prisadla k nej.

-Celkom nie. Chalani sa v izbe ešte hrajú. Ach, -jej oči trocha ožili aj napriek zlej spomienke na Oľgine smutné oči. -Sú to skvelí chlapci. Fakt, môžeš byť hrdá, akých máš doma neúnavných čertov!

-Som na nich hrdá. -vyhlásila spokojne Oľga.

Ada videla, že radosť vo svojich očiach, keď hovoria o chlapcoch, nepredstiera. Je úprimná, živá a vychádza priamo z nej. Veľmi ich ľúbi. Nič na svete, ani Tomáša, nemá tak rada ako chlapcov. Je to tá najlepšia mama na svete. 

-Adi, ani nevieš, ako mi tvoja prítomnosť pomáha! Vieš, si s chlapcami a ja si aspoň porobím veci, na ktoré inak nemám čas. Rozumieš, niekto sa chlapcom venovať musí a keďže Tomáš stále nie je doma, venujem sa im len ja a potom nestíham to ostatné. Som z toho strašne unavená. Taký veľký dom, záhrada, deti, napätá situácia medzi mnou a mojím mužom mi nepridáva na duševnej spokojnosti. Ach, cítim sa ako živá mŕtvola!

-Ani nevieš, ako ti rozumiem. Ja som sa cítila ako živá mŕtvola ešte donedávna. Ale povedala som si, že nechcem byť už v dvadsiatich rokoch uštvaná na smrť. A to mi značne pomohlo.

-Ach, len keby ma Tomáš trochu podporil! Keby mi trochu pomohol a dodal mi tú chuť to všetko preňho a pre chlapcov urobiť!

-To by mal. A mohol by sa vyberanejšími spôsobmi správať k návštevám. Je to nepríjemné, keď na mňa hľadí, ako by som bola úplne cudzí človek v jeho dome a ponúkala mu na predaj nekvalitné páperové podušky!

-Musíš ho však trochu chápať. -Oľga prstom blúdila po šálke s horúcou kávou a dívala sa na zvírenú čiernu tekutinu, čo jej mala vniesť život do tela. -Je zvyknutý na život vo štvorici, ničím a nikým nerušený. Ja viem, nie je to správne. Je mladý, mal by sa ešte dokázať prispôsobiť. Veď ktovie ako to bude o niekoľko rokov? Človek nikdy nevie a zmena môže prísť hneď ďalší deň. Nečakaná, náhla, bolestivá. Tomáš by zrejme nič také neprežil. Je skrátka zvyknutý na jeden nudný kolobeh dní a zdá sa mu to proti dobrým mravom meniť si svoje návyky. Je proste taký a iný asi nebude. Takého som si ho brala, takého som ho milovala a s takým žijem.

Adu zarazilo, že slovo "milovala" použila v minulom čase, radšej si však zahryzla do jazyka. Vážnu situáciu medzi Tomášom a Oľgou netušila, dokedy prvý krát nevošiel do kuchyne a ona ho uvidela... Rozbúchalo sa jej srdce pri pohľade na mladého elegána. Na chvíľu sa však zarazene pozerala, ako Oľgu len letmo, bezvýznamne pobozkal. Áno, možno bol rozladený z mojej prítomnosti, ale keby Oľgu ľúbil, bozkal by ju úplne inak. A keby ona ľúbila jeho, nehovorila by to v minulom čísle. Ach, ich manželstvo je v kríze! A ja sa im do toho vovalím! Som hrozná, ale čo sa dalo robiť? Tak to vyšlo...Asi to tak predsa malo byť.

-Musíš viacej žiť. -povedala Ada vážne. Všimla si, že na ňu Oľga prekvapene, až urazene hľadí. -Neštvi sa na mňa, prosím, ja len chcem byť k tebe úprimná. Vieš, podľa mňa žijete obaja nudný, staromódny život. Ty si celé dni zavretá doma, on v práci. Niekedy sa len letmo pobozkáte...Chápeš, neviem ako je to medzi vami v skutočnosti, ale navonok sa správate ako manželia - nemanželia. Veľmi ma to trápi, pretože vy dvaja ste boli v mojich očiach vždy najšťastnejší pár na svete.

-Tak vidíš, že to tak nie je. -vzdychla si Oľga zničene. -My nie sme vôbec pár. Len sa občas pozhovárame o deťoch alebo peniazoch a to je všetko. Naša láska je, zdá sa mŕtva.

-Možno nie! Ako vieš? Skús...skús ju oživiť. Choďte tancovať, buďte viac spolu...

-Nemá čas.

-Nájde si ho! -trvala na svojom Ada, Oľga ju so záujmom počúvala. Očividne ju jej slová veľmi zaujali. -Skúsiť by si to, podľa mňa, mala. Iste by vám to prospelo. O chlapcov i domácnosť sa postarám, vy si užívajte a snažte sa oživiť vašu lásku. Veď bola taká silná! Choďte trebárs spolu na pár dní na výlet, preč...

-No neviem. -Oľga mala v očiach nerozhodnosť, no pery mala presvedčivo stisnuté.

???

Tomáš sa vrátil, ako sľuboval - neskoro v noci. Oľga však presvedčila Adu, aby ho spoločne počkali. V obývačke si teda zapli príjemnú, pomalú hudbu, otvorili si fľašku červeného vína a pohodlne sa usadili v kreslách oproti sebe. Prerozprávali takmer celú noc. Prebrali skutočne všetko - od Adiných rodičov až po Oľgin krásny dom a prepychový život plný peňazí, ale bez lásky. Niekedy sa spoločne hlasno smiali, až si museli zakrývať ústa, aby nezobudili chlapcov, ktorí po náročnom dni tvrdo zaspali. Inokedy zasa spoločne plakali nad premárnenými chvíľami, Oľga si poplakala nad Tomášom a ich bezfarebným vzťahom a Ada nad zlosťou a panovačnosťou naplnenými rodičmi. Problémy, ktoré sa tej druhej zdali ďalekou nepríjemnosťou často obe donútili do plaču. Možno to bolo vínom, možno nešťastím, ktoré obe v živote postretlo, ale pred jedenástou už obe plakali len preto, že Oľga vybrala nesprávnu farbu závesov v obývačke.

Keď o pol dvanástej buchli vchodové dvere, na ich tváričkách sedeli nenútené, úprimné úsmevy od ucha k uchu. Keď zbadala Tomáša vo dverách obývačky, vyjavene naňho pozreli.

-Zdržal si sa nejako príliš dlho. -vyštekla Oľga a položila nedopitý pohár na stôl. Ada sa so strachom, čo bude nasledovať, stúlila v kresle a oboch mlčky pozorovala. -Chceš mi povedať, že ste doteraz mali poradu?

-Nie. -zašklebil sa nepríjemne. -Zdržal som sa v bare.

-Cítiť! -prevrátila očami Oľga a gestom ruky naznačila, akoby si chcela od silného zápachu zapchať nos. -A to všetko preto, že je tu Ada?

-Čo všetko? -robil sa hluchým a slepým a to Oľgu, ako vždy, ešte väčšmi rozzúrilo.

-Vysedávaš v bare, domov prídeš vyúdený ako slanina z udiarne, tváriš sa ako najväčšmi ukrivdený anjel a nesmiem zabúdať ani na tvoj dnešný výstup proti Ade a na tvoj neférový náhľad na túto situáciu!

-Ospravedlňujem sa. -povedal len a pozrel Ade priamo do očí. Niečo hlboko v nej, čo už dlho spalo, sa znova prebudilo a donútilo ju to rýchlo sklopiť oči, skôr než si Tomáš všimne, že pod jeho pohľadom zrozpačitela. Len sa ovládaj ! -Ospravedlňujem sa, okej? -pohľadom hodil aj po Oľge. Hneď mu bolo jasné, že jej to nestačí.

-Adka, dovoľ aby som sa ti srdečne ospravedlnil za svoje dnešný smiešny výstup! Ja viem, bolo to pokrytecké, nezmyselné a zbytočne prehnané. Som debil, uvedomujem si to. Prepáč, nemal som sa k tebe tak správať, skutočne ma to mrzí. Dúfam, že u nás dlho zostaneš, pretože odteraz je to aj mojím veľkým želaním.

Ada naňho prekvapene civela. Už by len stačilo, aby si pred ňou kľakol ako pred princeznou! Jej myseľ nemohla normálne pracovať, myšlienky poletovali okolo jej hlavy len ako rozmazané, strašne vzdialené obláčiky a jediné, čo sa jej stále vynáralo v pamäti bol Tomáš. Jeho tvár, jeho ruky...Snažila sa vybaviť si toho sympatického šoféra v autobuse. Bezvýsledne. Tomáš, Tomáš, Tomáš! volalo jej vnútro a ona bola úplne bezbranná. Keď sa postavil a pomaly prešiel čo najďalej od Oľgy do kuchyne, pristihla sa, že si ho skúmavo prezerá. Panebože! Čo to robím? zarazila sa. Veď je to ženatý muž a aj keď svoju manželku neľúbi, má deti, svoj život a je...starý! 

-Je chorý alebo opitý? -spýtala sa uštipačne Oľga. -Nebolo to vôbec úprimné, somár!

-Možno bolo. -Ada sa zatvárila nanajvýš naivne a Oľga nad ňou bezradne pokrútila hlavou.

-Chystáš sa hľadať si prácu? -vyletela zrazu, až Adu zarazila.

-Ja...a...áno, pravdaže, chcem si nájsť...totiž...áno. -jachtala akoby sa práve zobudila.

-Zatiaľ nič nehľadaj, dobre? Niečo ma napadlo...

-Čo?

-Včas sa to dozvieš. -Ade bolo jasné, že jej Oľga viac nepovie. Aspoň v tú chvíľu nie. Trochu ju to rozrušilo a naplnilo zvedavosťou.

???

-Človek by si mal niektoré veci dobre rozmyslieť skôr, ako ich spraví. -Tomáš sedel za stolom a hostil sa na raňajkách, pričom niečo Ade neustále hovoril. Jeho odpor k nej akoby nikdy nebol, snažil sa na Adu vľúdne usmievať, no šlo mu to čoraz ťažšie, keďže si uvedomoval, že je to krásna mladá žena. Oľga ho stále jedným očkom sledovala, či náhodou na Adu nevrlo nevyletí. Správal sa však podľa jej i všetkých spoločenským noriem a Adu bral v dome ako samozrejmosť. Celkom ju to tešilo, no prebúdzalo to v nej čudný pocit. Žeby si ju tak rýchlo obľúbil a už mu nevadila? Je to vôbec možné?

-Hovorí sa, dvakrát meraj a raz rež! -pokračoval, natierajúc si chleba nátierkou.

-Môžeš si byť istý, že som dlho váhala, či odísť. V podstate dva roky. Ale sám našich poznáš, akákoľvek nádej na zmenu neexistuje. A ja už som ďalej proste nevládala. -na chvíľu sa odmlčala. -Ešte stále sa hneváš, že som prišla?

Oľga spozornela. Aj keď k nej sedel chrbtom, ostro cítil jej oči zabodnuté vo svojom chrbte ako dve nebezpečné dýky, čakajúce na jeho odpoveď, aby vypovedali rozsudok.

-Nie. -odvetil stručne a cítil, že Oľge sa uľavilo, aj keď vedel, že v jej ušiach jeho odpoveď neznela vôbec presvedčivo. -Som náladový, je to moje prekliatie a osud. Neviem, čo to do mňa vošlo. Fakt ma to mrzí.

-Chápem ťa. -usmiala sa krásne Ada, spokojná s jeho odpoveďou. -Je to tvoj dom a zázemie a brániš si ho proti cudzím.

-Nemusel by toľko. Veď ty predsa nie si cudzia. -ozvala sa Oľga.

Tomáš namrzene prevrátil očami. Očividne sa však k tomu nechcel vracať, inak by Oľge niečo nepríjemné odsekol. Radšej bol ticho, čo Ada v jeho prípade považovala za vrchol sebaovládania.

-Adi, čo na dnes plánuješ podniknúť? -ani nečakala na odpoveď. -Idem s autom do mesta, môžeme sa zastaviť v nejakom obchode.

-Načo? -začudovala sa Ada. Oľga a Tomáš si vymenili úsmevné pohľady. Ďalej pokračoval Tomáš.

-V sobotu náš dobrý známy poriada párty a pozval aj nás a kohokoľvek, koho si privedieme. Zhodli sme sa, že by si mala ísť s nami.

-A čo chlapci? -snažila sa nájsť si nejakú schopnú únikovú cestu. Márne, Oľga a Tomáš mali všetko zariadené.

-Postráži ich suseda. A navyše, mala si nedávno narodeniny, takže to bude od nás darček. Ja ti vyberiem niečo na oblečenie a Tomáš ti akože daruje tú párty.

Ada nebola proti, tak prečo odporovať? 

-Neznie to zle...

-Máš sa na čo tešiť! -zasmial sa Tomáš.

-Hneď sa zastavíme u Adama. -pripomenula vážne Oľga.

-U Adama?

-To je ten, čo poriada párty. Ohlásim mu, že ťa privediem. Aj keď je to zbytočné, nebudú tam predsa vstupenky. Aspoň uvidím jeho vysmiatu tvár. Je to skutočne veľký optimista!

Ada si na chvíľu vybavila tvár mladého vodiča, čo ju viezol zo stanice. Tiež to bol riadny optimista, vkuse sa usmieval. Na všetkých.

Ada sa ticho usmiala a odišla sa chystať. Tomáš odišiel do práce, chlapci boli v škole a Oľga nehlučne odpratávala riad po raňajkách. Dom zrazu stíchol. Ako tu Oľga môže vydržať sama? Veď je to tu hrozné! To ticho, ten všadeprítomný smútok a osamelosť! Pravda, je tu kľud, je tu fajn ale to iba nachvíľu. Človeka to rýchlo omrzí a radšej vyhľadá veselú spoločnosť. Tak ako tu, sakra, Oľga môže vydržať sama celé dni, mesiace, roky...?

???

Preplnené ulice Nitry Oľgu doslova hnevali. Obe ruky mala vyložené na volante svojej malej zelenej renaultky a prstami nervózne vyklopkávala melódiu tikajúceho semaforu. Pred ňou bolo ešte jedno auto - honosný mercedes - ktorý, keď naskočila zelená, ďalej nehybne stál. Nervózna Oľga z celej sily zatrúbila a šofér rýchlo šliapol na plyn. Pomalou tridsiatkou, udávanou autobusom na čele dlhej kolóny, brázdili ulice Nitry. Všade behali uponáhľaní ľudia, predavači v obchodoch nestíhali rátať vysoké tržby, niektorí s príjemným úsmevom a bezstarostnou náladou postávali popri ceste so zmrzlinou v ruke...Všetci okrem Oľgy sa zdali byť pokojní, vyrovnaní. Dokonca aj Ada si veselo pospevovala melódiu z rádia, čo začula ráno.

-Konečne! -vzdychla Oľga pri odbočovaní na malú úzku uličku vedúcu k početným činžiakom. V očiach sa jej však ešte stále odrážala nervozita a stres. Prečo? Veď sme išli len trochu pomalšie a stáli sme na pár semaforoch. To ju dokáže rozhodiť aj takéto bezvýznamné nič? Asi má fakt nervy v kýbli. uvažovala Ada.

-Tieto upchaté ulice ma dokážu riadne vytočiť! -poznamenala Oľga akoby vedela, nad čím Ada premýšľa.

-Žiješ v meste. Mala by si byť na to zvyknutá.

-Moja drahá, na niektoré veci si nikdy nezvykneš. -povedala Oľga, akoby zjedla všetku múdrosť sveta a nahodila jeden z jej umelých úsmevov.

-Ozaj, rozprávala si sa s Tomášom o tých zábavách?

-Akých? -nechápala Oľga a snažila sa predstierať, že sa pekelne sústredí na šoférovanie.

-Predsa sme sa rozprávali o tom, že by s Tomášom mali začať znova.

Oľga na Adu pozrela, akoby sa o tom nikdy neboli rozprávali, akoby ani nevedela, o čom Ada hovorí.

-Nie. -odsekla s nezáujmom. -Nemá to zmysel.

-To nemôžeš vedieť. -ohradila sa Ada.

-Môžem! -Oľga bola riadne vykoľajená a nervózna. Nielen z Ady, ale práve sa chystala všetko si to na nej vyliať. -Poznám môjho manžela, poznám mňa a poznám lepšie než ty alebo ktokoľvek iný našu situáciu, dobre? Nepotrebujem tvoje rady, ktoré by aj tak viedli k tomu, kde sme teraz! Fajn, začali by sme znova. A čo potom? Rok, dva by sme si žili krásne, s láskou a potom by sme sa dostali presne tam, kde sme teraz. A potom by to bolo možno nenávratné. Nie, Ada, tvoje riešenie nám rozhodne nepomôže. Nám už nepomôže nič.

-Ako môžeš byť tak flegmatická? -vyštekla Ada. -Je ti jedno, ako chlapci trpia?

-Chlapci o ničom nevedia. Nezaťahuj ich do debaty, dobre? Nerob zo mňa tyrana, ktorý trápi seba, svoje okolie i deti. 

Ada zmĺkla a zadívala sa na krajinu za oknom. Oľgin názor na lásku, na život, na prácu, na deti...na všetko vôbec nechápala. Kde sa stratila tá veselá Oľga, ktorá jej prišla v ten osudný deň otvoriť bráničku a prijala ju do svojho domu? Kde je tá bojovná Oľga, ktorá bola vždy hrdá na to, čo dosiahla? Ale čo vlastne Oľga vo svojom živote, okrem honosného domu, dosiahla? Čo vybudovala? Rodinu? Veď sa rozpadá a ona s tým odmieta čokoľvek robiť. Tak toto bol dlhé roky pre mňa idol ženskej dokonalosti? Žena, ktorá sa bojí bojovať za svoju lásku? Žena, ktorej hlavnou tvárou je pretvárka?

-Nechajme to. -vzdychla Oľga a chytila Adu za ruku. -Prosím, netráp sa našimi problémami, dobre? Ja a Tomáš si vieme poradiť. Chce to len čas a trpezlivosť ale verím, že sa nám to podarí. -keď si všimla, že Ada odmietavo krúti hlavou, pohladila ju jednou rukou po líci. Vtedy sa ich pohľady stretli. -Prepáč mi ten výstup. Prehnala som to, ale som riadne nervózna a neviem kam skočiť skôr. Vieš, zvykla som si na takýto život a hoci nám to s Tomášom neklape, som šťastná a vyhovuje mi to.

-Neverím ti. -povedala Ada, úsmev však už nemohla potláčať.

-Fakt? -nadvihla Oľga smiešne obočie. Teraz sa tomu Ada schuti zasmiala.

-Fakt. Ale viem, že vieš, čo robíš.

-Ďakujem. -povedala Oľga jednoducho.

Zrazu prudko strhla volant, až sa Ada musela niečo rýchlo chytiť. Keď sa spamätala, Oľga už auto zastavila a oduševnene sa smiala.

-Prepáč, ale skoro sme to prešvihli.

Ada zdvihla zrak k vysokánskej bytovke s početnými muškátmi snáď vo všetkých oknách. Okolo nej sa hojdačkách a pieskovisku hrali deti a posedávali starostlivé mamy. Dokonalá idyla. Slniečko už riadne pražilo, na nebi nebolo ani jediného obláčika.

-Počkaj ma tu, ja za ním len vybehnem.

-Dobre mami. -zaštebotala Ada a snažila sa napodobniť hlások malého dievčatka. Oľga sa s hlasným smiechom pobrala preč. O chvíľu zmizla vo vysokom činžiaku.

???

-Uf! -Oľga zmorená hodila na stôl do kuchyne tašky s nákupom. Obchody ich veľkoryso privítali. Oľga kúpila veci do kuchyne a potraviny, Ade vybrala krásnu večernú róbu - široké čierne nohavice, trblietavé, strieborné top s odvážne veľkým výstrihom a ľahké čierne topánočky. A dokonca jej sľúbila, že jej požičia strieborné náušnice aj retiazku, pretože Ada mala len zlaté doplnky. Oľga si kúpila ešte aj pár vecí na seba a neodolala zlacnenému, vanilkovému kostýmu. Potom si šli sadnúť na kávu a debatovali celé dopoludnie.

-Predstavovala som si ľudí v Nitre ochotnejších. -poznamenala Ada pri vybaľovaní tašiek. Keď jednu vybalila, automaticky dala variť vodu na kávu. Nezvykla ju piť, no pri Tomášovi a Oľge si na to zvykla.

-Ľudia nie sú neochotní. -nesúhlasila Oľga. -Len majú nízke platy a preto si povedia, že sa im neoplatí byť zhovievaví. Rozumieš, tá predavačka nám nemusela vyhovieť, lebo to nemala zaplatené. Nerobia nič navyše. No nie všetci ,poznám aj takých, čo by sa rozdali.

-Pravda. -prikývla Ada a nasypala do pripravených šálok kávu.

-Dala si Nescu? -nazrela ponad jej rameno Oľga.

-A akú inú? Viem že piješ jedine Nescu. Oľgi? -otočila sa od dresu a pozrela na Oľgu, ktorá práve premýšľala, kam dá celý veľký chleba. -Mohli sme sa ale zastaviť na úrade práce.

-Prečo? -začudovala sa Oľga.

-Nemôžem predsa zostať bez práce, to nejde. Ale... -hlasno si vzdychla a pošúchala si čelo. -Na zamestnanie mám slabé vzdelanie. Chápeš, kvôli našim som vyštudovala iba strednú a novinári musia mať aj vysokú. Nikto ma nezamestná, ale ja prácu potrebujem! 

Oľga na ňu vážne pozrela.

-Nezaleješ tú kávu? Môžeme sa pri nej pozhovárať.

Ada sa bez slov načiahla po varnej kanvici a o chvíľu sa v kuchyni vznášala silná aróma kávy.

Usadili sa za stôl. Mlčky, bez slov. Každá si pred seba položila šálku s kávou a pohodlne sa usalašili. Oľga premýšľala, ako povedať, čo má na srdci, Ada premýšľala, čo vážne jej chce Oľga povedať.

-Vieš, ešte než si prišla som mala v hlave taký nápad, vidinu, ktorú som však z rôznych dôvodov nemohla uskutočniť. -odmlčala sa. -Chcela som ísť pracovať. -povedala tíško po chvíli a sklopila zrak, akoby sa za to mala hanbiť. -Stále chcem. Ale vieš, nešlo to kvôli chlapcom a domácnosti. Kebyže pracujem, nemám na nich toľko času, nemohla by som variť, ani im pomáhať s úlohami...Chápeš?

-Áno. -prikývla Ada súcitne.

-Skrátka, rodina, to sú záväzky, povinnosti a to slovo "musíš". Lenže keď si prišla, zrazu sa všetko zmenilo. Venovala si sa chlapcom, pomáhala mi. Proste si mi bola veľkou oporou a ja, Ada, ďakujem Bohu, že si k nám prišla.

Ade od radosti zasvietili oči. Oľga sa tomu milo usmiala.

-Takže ti ponúkam prácu, Adi. Ak mi dozrieš na chlapcov, ráno im spravíš raňajky a potom obed, veľmi mi tým pomôžeš.

-No ja... -nemala slov. Vyjavene pozerala na Oľgu a od šťastia sa bála čokoľvek povedať, aby to neskazila. Bude prakticky robiť to čo doteraz u rodičov, ale nebude mať až tak veľa povinností, bude ju to baviť, bude ju z toho hriať pri srdci, pretože tým pomôže Oľge a pritom jej za to ešte zaplatia. Môže sa jej naskytnúť lepšia príležitosť?

-Berieš?

-Dá sa to odmietnuť? -zvýskla Ada natešene a v návale ohromnej radosti Oľgu riadne vyobjímala.

-Ale, -Ada zvážnela. -kde budem bývať?

-Ako to kde? -zamračila sa Oľga. -Predsa u nás!

-Ale Tomáš...

-Žiadny Tomáš! -zamietla to rýchlo Oľga. -Vždy mi hovoril, že ma podporuje v tom, aby som išla do práce a keď sa pre to rozhodnem, bude mi zo všetkých síl pomáhať. A pomôže mi jedine tým, že si zavrie pusu a začne si zvykať, že tu odteraz bývaš s nami!

Ada na Oľgu vďačne pozrela. Ach, toľké šťastie! S vriacou kávou si napokon neoficiálne pripili na skvelú obchodnú dohodu.

???

Tomáš prišiel domov o šiestej, akurát na večeru. Dnes ju robila Ada, ako nácvik na ďalšie dni, kedy bude nad kuchyňou i celým domom, aspoň doobeda, vládnuť ona. Stihla sa venovať aj chlapcom, keď prišli zo školy - dobre ich navnadila na hru a vytratila sa do kuchyne. Oľga celý deň len leňošila, čítala alebo sa starala o kvety. Došlo jej, ako veľmi jej oddych chýbal a ako veľmi jej tiež chýbali obyčajné, všedné veci ako je dobrá kniha či polhodinová relaxácia vo vani s aromatickými olejmi a sviečkou. Naviac, kým ona oddychovala, Ada si uvedomovala, ako veľmi ju baví byť chvíľu hlavnou gazdinou.

Teraz už všetci sedeli za stolom - Tomáš, Oľga a chlapci - a všetci, okrem Oľgy, začudovane sledovali, ako sa Ada zvŕta po kuchyni, akoby bola doma.

Po večeri sa chlapci odbehli hrať a Tomáš s Oľgou a Adou sa usalašili v obývačke. Na Tomášove ďalšie prekvapenie, Ada vytiahla spoza chrbta fľašu dobre vychladeného šampanského a poukladala na stôl tri vysoké poháriky. Chvíľu sa musela riadne namáhať, aby fľašu otvorila, no zátka napokon s rachotom vyletela a po izbe sa rozľahol šum perlivého šampanského.

Keď všetci zdvihli do vzduchu svoje čaše, ozval sa nedočkavý Tomáš:

-Na čo vlastne pripíjame?

-Na moju prácu! -zahlásila hrdo Ada.

Tomáš si ju skúmavo premeral. Žiarila tak, ako už dlho nie, odvážne krátka sukňa a ľahké tričko na ramienka ho privádzali do zúfalstva. Aj pre ženatého muža bola jej dokonalá postava a nehasnúca krása veľkým pokušením.

-Práca? -zopakoval, -Ty si si našla prácu?

-Áno. -prisvedčila Oľga, -Ja som ju zamestnala.

-Ty? -ešte väčšmi ohromený vypúlil krásne, tmavé oči. -Ako si ju ty mohla zamestnať?

-Bude u nás pracovať. Bude sa starať o chlapcov a domácnosť a ja môžem ísť konečne pracovať. Môj sen sa stane skutočnosťou!

-Ale, drahá.. -Tomáš bol rezolútne proti, musel to však dať najavo len veľmi mierne. Sakra, ako to má vydržať v dome s takou mladou kráskou, navyše nezadanou, bez priateľa? Nech rýchlo odíde, kým ho pripraví o rozum! -To nie je dobrý nápad. Vieš predsa, že nemusíš ísť pracovať.

-Nelíškaj sa mi! -spozornela Oľga. Už dlho ju neoslovil nijak milo. -Ada zostáva u nás pracovať a, samozrejme, aj bývať.

-Aha! Takže ty si už o všetkom rozhodla! -hneval sa Tomáš, -Tak to teda nie! Nespomínaš si, ako mi zakaždým hovoríš: Tomáš, toto je aj môj dom, nerozkazuješ si tu sám!" -snažil sa napodobniť jej hlas, no vôbec sa mu to nedarilo. -A teraz ti to hovorím ja, Oľga! Ada tu nezostane!

-Čo proti nej stále máš?

Tomáš a Ada si vymenili pohľady. Obaja vedeli...

-Nie je to jedno? -rozpriahol rukami a zatváril sa odhodlane. -Ada tu jednoducho nezostane! Nie dlhšie ako...pár dní.

-Si tyran, Tomáš a ja ťa z celého srdca neznášam! Nedopraješ mi nikdy nič, musím byť len zavretá v tomto dome a robiť ti poskoka! Ale s tým je koniec! Ada je môj cestovný lístok do krajiny pracujúcich žien a ty mi ho nevezmeš! Daj sa vypchať!

So slzami v očiach ako víchrica preletela okolo Tomáša a zamkla sa v spálni. Až k nim doliehali jej vzlyky, ktoré však za chvíľu utíchli. Zrejme od vyčerpania a toľkého stresu zaspala.

-Chuderka. -šepla Ada, keď osameli. Zrazu sa pri ňom sama cítila zvláštne nebezpečne. Priťahoval ju ešte väčšmi než skôr, keď prišla k nim, keď celé jej vnútro zabudlo na šoféra a pred očami sa jej vybavovala jedine Tomášova tvár. Ale je vôbec možné, aby ju priťahoval ešte viac? Veď už vtedy preňho skoro stratila hlavu. Vzdychla si. Také myšlienky musí rýchlo odplašiť! Netušila však, že on tiež premýšľa, ako veľmi ho jej mladé, krásne krivky tela priťahujú, akú krásnu ma pružnú, mladú tváričku a sympatický úsmev...-Veľmi jej ubližuješ. Túži ísť do práce, dosať sa z tohto väzenia.

-A bránim jej v tom? -spýtal sa ironicky. -Veď môže ísť do práce.

-Nie, nemôže, pretože je to vzorná matka, ktorá ľúbi svoje deti! Tomáš, prečo mi nedovolíš pomôcť jej?

-Vieš to rovnako dobre ako ja. -hovoril už tichšie, hnev z neho opadával, presne tak ako aj z nej. Čoraz viac sa bála sama seba a toho, čo by mohla povedať...

-Viem. -sklonila hlavu, akoby sa hanbila. -Nezabudol si, však?

-Nie. -priznal, -Ty si predsa tiež nezabudla.

-Nie je to ľahké. -súhlasila, -Ale dalo sa to aspoň čiastočne potlačiť.

-Áno, dalo. Ale to len než si prišla. -hlasno si vzdychol. -Keď som ťa uvidel v kuchyni sedieť za stolom, krásnu, mladú...si ako pred tým. V každom vzbudíš túžbu, ktorej nemožno odolať. 

-Potom si môžeme podať ruky. -zažartovala, no do smiechu ani jednému nebolo.

-Ada, tá noc...Neľutujem ju. -zarazil ju.

-Tomáš... -zjajkla napätá, čo bude nasledovať. -Bolo to také... nesprávne a impulzívne...Ale krásne. -dodala nesmelo.

-Dlho som sa za to preklínal. Prežíval som strašné muky. Ale neskôr som zistil, že to sa neohlášalo moje svedomie, ale srdce. Pochopil som, že to bolo viac ako len jedna bezvýznamná noc, ktorú sme prežili spolu.

-Keď o tom hovoríš...Jaj. -sklopila zrak. -Možno sa to nemalo stať, Tomáš. Vzal si si Oľgu, máte spolu dvoch krásnych chlapcov a to predsa niečo znamená. Urobili sme chybu, hoci krásnu. Nemali sme...Ach, nemali. Keby to Oľga vedela...

-Nevie. -mykol plecom. Kdesi hlboko vo vnútri pocítil ťaživý plameň, ktorý v ňom vzbĺkol pri pohľade na jej krásu. Tak veľmi túžil ju pobozkať...Ale ovládal sa. Musel, nesmel predsa dopustiť, aby sa znova neovládli...

-Adi, som zúfalý. -priznal sa zmätene. -Odkedy si prišla, ja...neviem to ani popísať. Tak veľmi som sa pred tebou chcel uzavrieť...Tak veľmi. Najprv som bol hrubý a hral som urazeného, keď si prišla. Lenže to mi nešlo, pretože si bola taká nevinná a smutná...Nedokázal som ťa vyhodiť a nepodať ti pomocnú ruku. Je to so mnou naozaj zlé.

-Zlé? -nechápala a vyjavene naňho pozerala. Jej pohľad ho spaľoval ako tisíc faklí, zabodával sa doňho a on zrazu pochopil, že už ďalej nemôže. Buď sa odvráti a rýchlo od nej ujde, alebo...Rýchlo k nej podišiel a vášnivo ju pobozkal. -Je to so mnou zlé. -zopakoval, keď ju ešte stále mocne zvieral okolo drieku. Bola ako omámená jeho krásnym, dlhým bozkom a zrazu si uvedomila, že túži po ďalšom, že túži po tisíckach ďalších bozkov...Nenechal ju dlho čakať, hneď ju obsypal bozkami.

-To...Tomáš, veď môže každú chvíľu niekto prísť... -šepkala.

Vôbec ho to nezaujímalo.

-A kto asi tak, blázonko môj, by mohol prísť? -slabo sa usmial. Už to nemohol ovládať. Nemohol...Nechcel.

-Oľga... -hovorila ticho, akoby zo sna. 

-Oľga už dávno spí. Nemôže nás vyrušiť. -znova sa na ňu prisal. Jej pery akoby horeli...Túžila po ňom a aj on po nej. Ach, tak veľmi!

Na chvíľu sa odtiahol a ticho ju skúmal. Krásne, hlboké oči ako dve studne, krásne pery, malý noštek, alabastrová pleť...Nemohol odolať, bažil po nej. Dlho sa ovládal, bránil sa tomu pocitu, ktorý ho spaľoval, no už nemohol. V návale ohromnej vážne ju preniesol na gauč a potom rýchlo zavrel dvere, aby utajil ich tichý prehrešok...

2.KAPITOLA

???

Ďalší deň ráno bolo v kuchyni akosi ticho. Oľga sa s Tomášom nebavila - keď večer prišiel za ňou, už spala a tak sa nemali kedy riadne pozhovárať . Keby nebola spala a bola by šla hľadať Tomáša... Našla by ich v objatí...ako sa vášnivo milujú... Namieste by umrela. Viem to, cítim, ako je na Tomáša aj napriek všetkému naviazaná. Ach, prečo sme to nedokázali potlačiť? A prečo to vôbec neľutujem? Môj Bože, prečo po ňom aj teraz silne túžim? Prečo? Prečo takto musím Oľge ubližovať? Veď ju mám tak rada. Je mi veľkou oporou. Kde by som bola teraz, keby ma neprijala k sebe a ochránila pred Tomášom? Kde by som bola, kebyže mi teraz nepomôže zohnať si prácu? Kde by som bola, kebyže ma moja dobrá Oľga nepodrží? Nikde. Najskôr by som sa musela vrátiť späť a tam by som zakrátko zomrela. Sakra, v tejto chvíli jej vďačím za všetko! Tak prečo jej takto ubližujem? Prečo sa jej takto odplácam? Ach, keď sa to dozvie...A určite sa to onedlho dozvie. Takého veci sa nedajú utajiť. Naviac, keď ja a Tomáš...Viem, že je to o niečom viac, nielen o sexe. Viem, že ho...

-Ada, nad čím premýšľaš? -oslovila ju Oľga, -Si tichá.

-Hej. -pohľadom strelila po Tomášovi. Sedel pokojne na svojom mieste a hostil sa na raňajkách, ktoré Ada pripravila. -Neviem, nespala som nejako dobre.

-Ja tiež nie, ver mi. -povedala ironicky Oľga, Ada i Tomáš však vedeli, že spala ako drevo. -Mám pokazený deň, keď si na to spomeniem!

Po raňajkách Oľga vstala od stola s vysvetlením, že ide do firmy, kde jej pred časom ponúkli pracovné miesto so slušnými podmienkami. Sľúbila Ade, že sa vráti okolo jednej.

Ada sa lenivo zdvihla a stala si k dresu umývať riad. Ani si nevšimla, kedy chlapci odišli. Zasa osameli a Tomáš sa chystal riadne to využiť.

-Vidím, že sa ti nechce umývať ten riad. -zozadu ju objal a pobozkal na krk. Od jeho nežnosti, ktorá ju prekvapila, sa jej podlomili kolená. Keď ju zasa bozkával na krk, zavrela slastne oči.

-Tomáš... -šepkala a hladila ho po vlasoch. -Prestaň...prosím...ja...

Viac ju nenechal nič povedať. Otočil si k sebe jej hlavu a vášnivo ju pobozkal. Ako večer...vášnivo, divoko...Ako milenec, ktorý po nej prahne...Ktorý túži po jej tele, po jej vôni...Po nej.

-Povedal som ti už, že si krásna? -spýtal sa s úsmevom a pozrel jej do očí.

-Nie. -zasmiala sa. -Ale bolí ma krk, keď musím takto vytočenú hlavu. -posťažovala si veselo a veľmi ju prekvapilo, že ju Tomáš zasa pobozkal, aj keď mu povedala, aká je pre ňu tá poloha nepríjemná. Po chvíli si ju však zvrtol k sebe a ona presne vedela, čo má zalubom. Stihla akurát zavrieť tečúcu vodu, potom ju oslepený vášňou vyložil na kuchynskú linku a vzal si ju priamo tam.

???

Celé predpoludnie chodila Ada ako bezduchá. Niežeby ľutovala, ale chcela ho znova. Túžila po jeho rozpálených perách, jemných dotykoch, nekonečnej nežnosti...Ach, ako túžila, aby bol znova pri nej, bezo svedkov, a aby ju znova urobil šťastnou...Zavrela oči. Vybavili sa jej jeho oči, ústa, ruky...On. A potom Oľga, nazlostená, sklamaná, zlomená, osamotená. Bez manžela, bez netere, bez priateľky, ktorou jej po príchode k nim bola. Prebehla ňou triaška. Prečo to len Oľge robí? Ach, prečo mu nedokáže odolať? Presne tak, nedokáže. Nemôže sa vzoprieť. Keď ju bozkáva, hladí...Je v jeho moci. Je jeho. Nemôže povedať "NIE!" a odtiahnuť sa. Nedokáže to...Ale mala by. Kvôli Oľge a aj kvôli sebe. Bože, veď je ženatý, má deti...

Je mi ľahostajný. Je...mi...úplne...ľahostajný...premýšľala nervózne. Ach, dočerta nie je! Vôbec nie je...Chcem ho mať pri sebe, stále, naveky...Veď už Oľgu neľúbi a ani ona jeho. Sú manželmi iba formálne, kvôli deťom. Vlastne jej to môže byť jedno. Ale čo ak nie je? Ach, Tomáš, tak veľmi ťa potrebujem! Kde si teraz, keď som tu, vo veľkom dome sama a potrebujem ťa cítiť vedľa seba? Keď potrebujem cítiť tvoje bozky, nežné dotyky, tvoju lásku...tvoju vášeň...Kde si keď ťa potrebujem cítiť? 

Keď sa Oľga vrátila z mesta, našla Adu namočenú vo vani. Vyzerala spokojná a vyrovnaná...Kúpeľ jej spravila dobre. Aspoň na chvíľu nemyslela na Tomáša a ich tajné bláznovstvo, ani na smutnú Oľgu. No keď sa ocitla priamo pred ňou, so širokým úsmevom od ucha k uchu, spokojná ako nikdy, akoby jej vrazila do srdca ostrú dýku. Ako sa jej teraz pozrie do očí? Veď spala s jej mužom! A ešte stále cíti jeho bozky, jeho dotyky...Ešte po ňom túži, ešte ho chce...Sama seba prekliala. Veď je to jej muž! Aj keď si nevychádzajú, je to jej muž!

-Ani neuveríš, aké som dnes mala šťastie! -Oľga sa zvalila na okraj vane a premerala si Adu, ktorá zrazu akosi znervóznela. -Neboj sa, nemusíš sa ma hanbiť! -zasmiala sa Oľga, ktorá si po svojom vysvetlila Adine čudné správanie.

-Tak si zamestnaná? -odvrátila Ada tému a oprela si hlavu o vaňu.

-Neblázni! Ja som bola zamestnaná už keď sme si na to včera pripíjali! -oči sa jej neskutočne leskli od vzrušenia a šťastia. -Nastupujem hneď v pondelok ráno. Budem, ako ma mnohí nazývajú, šéfova pravá ruka. Práca to bude jednoduchá, ale zaujímavá a naviac dobre platená.

-Teším sa s tebou. -pokúsila sa o úsmev Ada, ale musela sa riadne premáhať, aby bol jej falošný úsmev dôveryhodný. -Potrebovala si to a ja ti to zo srdca prajem.

-Len ma mrzí, že je to v takú nevhodnú chvíľu.

-Nevhodnú? -nechápala Ada.

-Áno. Tomáš bude mať od zajtra a dva dni po víkende platené voľno. Majú niečo v práci...Tuším maľujú alebo čo. Neviem. Takže ti bude doobeda robiť spoločnosť a pomáhať ti.

-Ten včerajšok ma mrzí. -rýchlo sa snažila zakryť prekvapenie a vzrušenie z novej správy.

-Nemá ťa čo! -vyletela Oľga bojovne. -Tomáš napokon dnes, keď mi volal ohľade toho voľna, natešene súhlasil, aby si zostala. Ach, či je len náladový a prelietavý!

Oľga sa ticho zasmiala, keď vtom sa dvere na kúpeľni rozleteli a dnu vtrhol Tomáš s úsmevom od ucha k uchu. Keď si však všimol, v akej je Ada trápnej situácii, džentlmensky sa odvrátil. Hoci v oboch zasa vzkypela vášeň...

-Chcel som vám len oznámiť, že zajtra ešte pracujem. Voľno mám až od pondelka. No, veď sa pozhovárame neskôr.

Radšej rýchlo odišiel, než ho vzrušenie celkom pripravilo o rozum, lebo potom by bol schopný skočiť za Adou priamo do vane. Aj pred Oľgou. Svojou ženou. Svojou ženou...

Oľga sa jeho náhlemu vpádu schuti zasmiala, Ada sa však rýchlo celá ponorila pod vodu, aby zahasila oheň, čo v nej vzbĺkol a aby si Oľga nevšimla, ako jej tlčie srdce.

???

Sobota prihrmela veľmi rýchlo. Tomáš a Ada do soboty nemali príležitosť byť spolu sami, lebo skvelo naladená Oľga chcela byť zasa vzornou, dobrou manželkou a bola stále pri Tomášovi. Obaja v sebe všetko úspešne potláčali, no boli tým úplne vysilení. Oľga si ich občasné, letmé pohľady plné túžby nevšimla, spokojne manžela obskakovala a snažila sa všetko urovnať. Aby boli zasa ako skôr...Ale stále cítila, že to nejde a preto sa viac a viac snažila, čím oboch - Tomáša i Adu - veľmi trápila.

V sobotu ráno mala Ada hneď po zobudení smutné oči bez života. Usmiala sa len občas a to len na veselých chlapcov hrajúcich sa na políciu a na nindžakorytnačky. Za jedno dopoludnie preliezli celý byt a neraz ostatným riadne liezli na nervy.

Po výdatnom obede, na ktorom asistovala aj Oľga, sa všetci traja pohodlne usadili v obývačke pri káve. Tomáš s Oľgou sa usalašili vedľa seba na gauč, Ada sa schúlila do veľkého kresla oproti nim.

-Si nejaká smutná. -strelil po nej Tomáš šibalsky. -Nevyspala si sa večera hádam dobre?

-Ale áno. -mykla plecom Ada a snažila sa zakryť rozrušenie, ktoré v nej jeho štipľavá, avšak nie zlomyseľná poznámka vyvolala.

Žiadostivo pozrela na kúsok jeho mužnej hrude, čo odhaľovala pri krku rozopnutá košeľa.

-Zrovna v dnešný deň sa musíš radovať! -napomenula ju Oľga a stúlila sa k Tomášovi. Adu kdesi vo vnútri čosi ostré pichlo. -Však, miláčik?

Tomáš si vzduchu zronene vzdychol. Zarážalo ho, ako dobre vie Oľga hrať divadlo. Raz sa hádajú, je nepríjemná a vyčíta mu, že ich vzťah je v troskách a potom sa k nemu túli akoby nič...Veľmi to chcel niekomu povedať, posťažovať sa, že Oľga nie je taká dokonalá a sladká, ako sa zdá byť, že je zlomyseľná a nepríjemná, keď sú spolu sami a že dokonalú dámu a milujúcu manželku hrá len na verejnosti...No nemohol. A zvlášť nie Ade. Mala Oľgu príliš rada- Cítil, že ju považuje za silnú a obdivuhodnú ženu, nemohol jej predsa túto predstavu vziať. A ani nechcel. Vlastne bol rád, že Ada nevedela, aká Oľga vlastne je. Bolo to aj pre jej dobro. Dúfal však, že sa už čoskoro Ada na vlastnej koži presvedčí, aká Oľga skutočne je a že vôbec nie je taká úžasná a milá, ako sa zdá...

-Kedy vyrazíme? -vytrhla Tomáša z úvah Ada a stúlila si k sebe do kresla dlhé nohy. Tomáš pri pohľade na jej sladkú pózu ticho zastonal a hneď si rýchlo odkašľal, aby to zatajil. Ada naňho koketne pozrela. Udivovalo ju jej vlastné správanie...

-O piatej máme byť tam. -odtrhla Oľga pohľad od Tomáša, prísne pozrela na pohodlne rozvalenú Adu a oprela sa o Tomášove plece. Ten sa nespokojne pohniezdil.

-Celkom sa teším. -usmiala sa Ada úprimne. Tomáša opäť uzemnila svojou krásnou tvárou, ktorá sa napla do úsmevu venovanému prevažne jemu. Oči sa obom zasa rozžiarili.

-Bude to iste skvelý večer. -zaštebotala Oľga a načiahla sa k stolíku, aby si pomiešala kávu, z ktorej si vzápätí uchlipla. Tomáš s Adou to hneď využili a strelili po sebe zamilovanými pohľadmi. Oľga však nanešťastie zdvihla zrak od kávy a ich pohľady si všimla. Nevedela si to vysvetliť...

-No tak! -vybuchla do krátkeho smiechu, vzápätí však zvážnela a striedavo sa na nich dívala. -Čo predo mnou vy dvaja tajíte?

Tentoraz si vymenili vydesené pohľady. Ada ešte navyše pohoršene zdvihla obočie. Odhalila ich!

-Vy máte pre mňa nejaké prekvapenie, však?

Ada si vydýchla. V duchu sa aj s Tomášom smiali na Oľginej naivnosti, no v podstate boli radi, že si ich vzájomné pohľady vysvetlila takto po svojom.

-Si hrozná! -zahral skvelo pretvárku Tomáš, -Vždy všetko predom odhalíš! -na chvíľu sa odmlčal. Čakal či niečo povie Ada. Keďže však zostala ticho sedieť, pokračoval. -Áno, drahá, máme pre teba veľké prekvapenie, ale ešte si budeš musieť počkať pár dní...

Oľga sa natešene otočila k Tomášovi, pritisla sa k nemu a vrúcne ho pobozkala na rozpálené pery, ktoré tak strašne túžili po bozkoch niekoho iného...Ada ani okom nemihla, no stálo ju to veľa námahy. Predstierať, že ju to nevyviedlo z miery a nerozčúlilo bolo takmer nad jej sily.

-No, je na čase sa ísť chystať, čo povieš Adi? -zdvihla sa pomaly Oľga a načiahla k Ade ruku, čím jej chcela dať najavo, aby šla za ňou. -Ty si trebárs pozri telku alebo si prečítaj nejaké noviny. -otočila sa k Tomášovi s úsmevom.

Ten hneď pohoršene pozrel na svoje hodinky.

-Ale veď je ešte len...

-Nepoznáš ženy? -zasmiala sa Ada, počkala kým Oľga odišla do kúpelne a potom Tomášovi poslala letmý, ale vrúcny bozk.

???

V aute bolo ticho. Šoférovania sa, ako vždy, ujal Tomáš. Oľga zaujala sedadlo spolujazdca a Ada si hovela v pohodlí veľkej zadnej sedačky, ktorú mala celú pre seba. Tomáš sa pod chvíľou nenápadne pozeral do spätného zrkadla, aby sa mohol kochať na jej kráse, pričom sústavne nadával na neexistujúce auto, ktoré malo ísť za nimi. Keď sa niekedy Ada naklonila, aby lepšie videla niečo, čo ju vonku zaujalo, jej odvážny výstrih sa neposlušne natiahol a poskytol Tomášovi zaujímavý pohľad. Mal sto chutí hneď zastaviť auto a vybozkávať ju, ale keď mu pohľad padol na Oľgu, ktorá sa vedľa neho neustále usmievala, precitol. Až teraz si uvedomil, že ho drží za ruku. Ada si jeho prekvapenie všimla a sladko sa zachichúňala.

Slnko ich ešte dotieravo šteklilo, keď zastavili pred panelákom, kde sa už kopilo niekoľko áut. Pár nastrojených mužov postávalo pred vchodom a hlasno debatovalo. Keď uvideli prichádzať auto, zmĺkli a sledovali, ako z neho všetci traja vystupujú. Pravdaže, väčšina pohľadov pristála na Ade. Vlasy mala natočené a vyčesané do vysokého účesu, len pár nepoddajných, špirálovitých pramienkov jej padalo na krk a skrášľovalo dopoly odhalený chrbát.

Tomáš sa snažil dať mužom jasne najavo, že Ada je pod jeho ochranou. Vlastnícky ju objal okolo pliec a pritisol si ju k sebe. Nepochopili, teda nechceli pochopiť, stále na ňu skúmavo civeli, niektorí na ňu dokonca aj žmurkli. Ona sa tomu len pobavene usmiala a žmurkla koketne na všetkých naraz. Krátko nato pocítila, že Tomáš zosilnil zovretie okolo pliec, čo si vysvetlila ako čin jeho hnevu. Napokon obe, Adu i Oľgu, prestrčil dvermi a zmizli vo veľkom paneláku. Zviezli sa výťahom na najnižšie poschodie, kde boli kedysi pivnice. Dnes nevyužité priestory si Adam šikovne privlastnil a naplnil ich hudbou a dobrou atmosférou, ktorá Tomáša, Adu i Oľgu ovanula hneď ako vystúpili z výťahu. Hudba bola príjemná, pomalá. Veľa párov len lenivo postávalo, iný sa zvŕtali v pomalých rytmoch. Skoro každý, kto stál bokom od parketu, držal v ruke pohárik. Či už s Martini, šampanským, kokteilom alebo iným alkoholom. Stredobodom večierku bolo jednoznačne pivo. Ada mala hneď skvelý pocit, že tento večer skvelo prežije. Zrazu zmeravela.

-Adam! -zvolal natešene Tomáš a rozbehol sa v ústrety priateľovi, ktorého zároveň priateľsky objal. Ada stála za ním s otvorenou pusou a civela na Adama, v ktorom spoznala sympatického šoféra autobusu, ktorý ju bezpečne transportoval z nástupišťa až k Oľge domov. V ten osudný deň, kedy sa pre ňu všetko zmenilo...Vtedy ju omámil svojím sladkým, nehasnúcim úsmevom a krásnymi očami...Aj teraz, keď mu Tomáš prestavoval Adu, sa doširoka usmieval.

-Tak, Adam, toto je...

-Ja viem! -zasmial sa Adam a Ada si až teraz všimla, že nemôže mať viac ako dvadsaťosem rokov. Bol veľmi energický, usmievavý...mladý. Len Tomáš sa mračil, lebo ničomu nechápal a vôbec ho netešilo, že sa na seba Ada a Adam spiklenecky usmievali, akoby sa roky poznali. Oľga ticho stála vedľa Tomáša a mlčky čakala vysvetlenie.

-Viete, -zasmiala sa Ada veselo, -keď som v Nitre vystúpila z vlaku, bola som riadne zmätená. To viete, Nitra je veľké mesto a ja som tu nikdy nebola. No a Adam, príjemný autobusár zakrátko nakazil svojím optimizmom aj mňa. Chvíľu sme sa zhovárali, lebo mal krátku prestávku. Potom nastúpili cestujúci a my sme sa stihli už len rozlúčiť, keď mi zastavil pri vás.

-Takže vy sa poznáte! -zaplesal Tomáš a kútikom žiarlivého oka sledoval, ako Adam Adu priam hlce pohľadom. -Adam! -napomenul ho prísne, snažil sa však vložiť do svojho tónu aj trocha humoru. Nepodarilo sa mu to, výsledkom bol len dosť žiarlivý tón, ktorý Adama, Adu i Oľgu zarazil. -Je to moja drahá neterka, -pokračoval rýchlo, -tak to s tými koketnými pohľadmi neprežeň, jasné?

Neterka a milenka zároveň, prebleslo Ade hlavou, keď sledovala ako Tomáš napomína Adama. Napokon sa nechala Adamom odviesť k malému baru, ktorý pre hosťov pripravil. Tomáš chcel hneď vyraziť s nimi, no Oľga ho zastavila.

-Prosím ťa, drahý, neblázni! Nech sa zabavia, veď sú mladí a slobodní.

Ach, Oľga, keby si vedela, prečo tak Adu strážim, pomyslel si Tomáš a s prikývnutím na Oľgu pozrel. Tej sa zdal Tomášov zvýšený záujem o Adu podozrivý, no zlé myšlienky hneď zavrhla s presvedčením, že len chce chrániť svoju neterku. A milenku. 

Keď sa pomalé tempo piesní náhle zrýchlilo, Tomáš na parkete spozoroval aj Adama s Adou. Divoko, nespútane sa zvŕtali a pritom sa hlučne zabávali. Jej krásny smiech sa predieral až k nemu a vzbudzoval v ňom čosi, čo už dlhé roky spalo. Po jednej rýchlej pesničke sa však tempo zasa spomalilo, pretože prišiel na rad romantický slaďáčik. Tomáš úplne rozrušený sledoval, ako Adam vyzývavo vystiera k Ade ruku. Veľmi ho prekvapilo, že ho taktne odmietla a otočila sa smerom k nemu. Oľga sa na ňu spokojne usmievala už z diaľky. Netušila, čo má dobre naladená Ada zalubom.

Keď napokon so širokým úsmevom zastal pred Tomášom, obaja, Oľga i Tomáš, zmeraveli.

-Smiem požiadať môjho starostlivého strážcu, aby si so mnou zatancoval?

Tomáš sa spokojne usmial, počkal na súhlasné prikývnutie a milý úsmev od Oľgy a nechal sa odviesť medzi zaľúbené páry, ktoré sa pomaly, lenivo pohybovali po parkete a odovzdávali sa sladkej hudbe.

-Nie je to nebezpečné? -šepkal jej úplne omámený krásnou piesňou, jej blízkosťou i sladkým parfumom, ktorý nenásytne vdychoval. -Čo keď sa neovládnem?

-Ovládneš. -tíšila ho úplne pokojne, ale aj ona sa bála. Vzápätí pocítila, že ju tuhšie zovrel okolo pásu. Zdvihla k nemu zrak a hanblivo mu pozrela do očí. -Tomáš, premýšľala som. Ty vieš, ako túžim byť s tebou, byť pri tebe, ty vieš ako veľmi po tebe túžim...Ale všetko, čo robíme sa prieči zdravému rozumu!

-Ja viem. -bľabotal omámene. Z jej krásy, z jej prítomnosti sa mu točila hlava. Cítil, ako jej krásne voňajú vlasy, cítil ako je napnutá keď ju objíma...Cítil ju pri sebe a nemohol robiť nič iné, len sa na ňu usmievať a objímať ju okolo štíhleho pásu. Stále na sebe cítil Oľgin dotieravý pohľad, ktorý akoby ich kontroloval. Možno má predsa podozrenie a skvelo to zakrýva... -Bál som sa toho, čo by sa medzi nami mohlo stať už vtedy v kuchyni. Moje obavy sa naplnili a ja...Som bezmocný, Ada, pri tebe strácam zdravý rozum a...a... -zaboril sa do jej vlasov a bližšie si ju k sebe pritisol. -Viem, že je to zlé, nesprávne a možno to raz budeme ľutovať, ale...Ach, Adi, tak po tebe túžim! Stále, každú minútu, každú sekundu...

Ada zmätene hľadala pohľadom Oľgu. Nebola sama, stál pri nej Adam a náruživo sa zhovárali. Na Tomáša akoby zabudla. Bez ťarchy jej pohľadu sa ešte väčšmi k Tomášovi pritisla.

-Že nevyzerajú ako príbuzní? -zagánil na Oľgu Adam, načo hneď strelil pohľadom po dvojici. -Sú skôr ako milenci.

-Adam! -ohriakla ho Oľga. -Veď by mohol byť jej otec!

-Niekedy vek nevadí. -trval na svojom. -Daj si na nich radšej pozor! Pozri, ako sa zaľúbene objímajú.

-Dávať pozor? -odsekla Oľga, cítila však, že jej nasadil červíka do hlavy a tak ľahko sa ho asi nezbaví. Už dlho predsa mala podozrenie. Zakaždým to zavrhla, nechcela na niečo také pomyslieť...No všimol si to aj Adam, aj on má taký istý pocit ako ona...Čo ak na tom predsa len niečo bude? Skúmavo na Tomáša a Adu pozrela a nespokojne zdvihla obočie. Mladá a krásna Ada bola pre ňu naozaj veľkým rizikom. Hoci už dávno cítila, že ich vzťah s Tomášom nie je o láske, vzdať sa ho nechcela. Tvárou jej pri tejto myšlienke preletel tieň. Na Adama sa však znova otočila s úsmevom.

???

Večer sa veľmi rýchlo chýlil ku koncu. Ada si ho skutočne skvelo užívala, zatiaľ čo Oľga iba nemo stála bokom a ponad pohár tvrdého alkoholu, ktorý jej už riadne stúpol do hlavy, sledovala ako sa jej muž zabáva s Adou a Adamom. Viackrát sa k nim na chvíľu pripojila, no zistila, že ju to nebaví a tak sa zasa radšej odtiahla bokom. Po niekoľkých pohárikoch sa jej veselý úsmev, ktorý ju zozačiatku neopúšťal, sa zmenil na nepríjemný rehot. Ľudia, ktorí okolo nej prechádzali na ňu s údivom hľadeli a nespokojne krútili hlavami. Keď si všimla, že na ňu Tomáš výstražne hľadí, gestom ruky mu naznačila, aby sa odvrátil a dal jej pokoj. Tomáš vedel, že protirečiť Oľge je zbytočné. Ak sa chcela opiť, zabrániť by jej v tom nemohol ani on. A ani nechcel, veď Oľga bola dospelá žena a mala vedieť, že zahrávať sa s alkohol je nebezpečné.

Ada sa čoraz väčšmi uvoľňovala. Tancovala, smiala sa, nespúšťala zrak z dobre naladeného Tomáša. Adam ich po celý večer sledoval prísnym pohľadom, ani jeden z nich si ho však nevšímal. Keď napokon Tomáša odtiahol nabok jeden z jeho kolegov, aby sa pozhovárali nevedno o čom, Adam si stal tak blízko Ady, až sa ich telá dotýkali. Úplne ju to ohromilo.

-Smiem sa ťa niečo osobné spýtať? -priadol sladko, pričom Ade hľadel priamo do očí.

-No...hej. Prečo nie?

-Ale nie tu. -náhlivo ju ťahal von. Zastal až pred vchodom do bytovky a rozhliadol sa. Našiel voľnú lavičku a spoločne sa usadili. Nad hlavami sa im skláňali vysoké brezy, hviezdy už svietili vysoko na nebi. Pouličné lampy veselo svietili do noci a prerážali hustú tmu. -Viem, -začal Adam zdráhavo, -že by som sa nemal pýtať...ale musím. -odmlčal sa, odkašľal si a pozrel na Adu. Žiarila ako slniečko, úsmev od ucha k uchu prezrádzal, že prežíva skvelý večer a perfektne sa baví. Chce jej to pokaziť a vymeniť jej úsmev za slzy? Nie, pravdaže nechce. Ale musí... Potrebuje to vedieť. -Čo je medzi tebou a Tomášom?

Zarazene naňho pozrela, snažila sa tváriť, že ju to vôbec nezarazilo, že je v pohode, len trocha prekvapená.

-Čo tým myslíš? Je to môj ujo. -snažila sa hrať urazenú.

-Ada, prestaň sa hrať na jeho drahú neterku! Nie ste vôbec v priamom príbuzenskom vzťahu, takže nezahováraj. Až moc dobre som videl...

-Tak potom si slepý! -vybuchla, -Adam, ty o mne vôbec nič nevieš! A o Tomášovi asi tiež vôbec nič. 

-Odpovieš mi alebo nie?

-Jasné. Je medzi nami vzťah, aký majú medzi sebou neter a ujo.

-Neverím ti. -vôbec nebol nahnevaný, ani nedočkavý. Jeho hlas znel stále nežne a zdráhavo.

-Tvoj problém! Ak si myslíš že ja a Tomáš... -nedopovedala. Nedokázala, lebo cítila, že sa sama pred sebou cíti mizerne. -Ach! Ako by niečo mohlo byť medzi mnou a Tomášom? Aj keď medzi nami nie je priamy príbuzenský vzťah, je to manžel mojej tety, ktorú nadovšetko ľúbim a už kvôli nej by som ho radšej vyfackala akoby som mala...akoby som mala...

-Akoby si sa s ním mala vyspať? -spýtal sa vyzývavo.

-Asi tak.

-Neviem čo si mám o tebe myslieť. -vzdychol hlasno. -Klameš mi, viem že medzi vami niečo. Takže neviem či len hnusná klamárka a zvodkyňa zadaných mužov alebo sa len bojíš priznať si, že si sa zamilovala a nemôžeš si pomôcť.

-Si otrasný! -vyštekla rozzúrene. -Ako si môžeš dovoliť súdiť ma? Vôbec ma nepoznáš, len sme sa raz dobre pozhovárali. Nevieš, prečo som prišla do Nitry, ani aký mám život, ani aká som...Môj bože, nevieš o mne vôbec nič a snažíš sa ma odsúdiť! Si úbohý, Adam, je mi ťa skutočne ľúto! -nahnevane vstala na odchod, spravila však len pár krokov, Adam pohotovo vyskočil a zachytil ju za rameno. Túžobne si ju k sebe pritiahol a vášnivo pobozkal. Vôbec sa nebránila, vedela že to nemá zmysel, pretože jeho železné objatie jej nedovolilo pohnúť sa. Ale keď sa uvolnilo a on jej dovolil vzdialiť sa, nezaváhala, zahnala sa a celou silou mu vlepila facku, až sa zatackal. Keď sa trocha spamätal, uvidene na ňu zagánil, pričom si šúchal boľavé líce, ktoré mal červené a mierne napuchnuté.

-Už nikdy to neurob! -zasyčala. -Ak si o mne myslíš, že som ľahká ženská, ktorá sa každému strká do postele...

-To si nemyslím. -vzdychol. -Už nie. Ale si veľmi atraktívna a, ak mám pravdu povedať, len málo mužov by sa na mojom mieste ubránilo nutkaniu pobozkať ťa. -priznal sa.

-Akí ste vy muži prchkí! Urobíte to, čo vás napadne bez toho, aby ste uvážili, či je to správne.

-Áno madam. -zatiahol ironicky. -V tomto prípade som už svoj čin oľutoval. -znova sa pohladil červené líce. -Máš dobrú ranu.

-Ak je to všetko čo si chcel, pôjdem radšej späť. -rýchlo sa zvrtla, no on ju zasa zastavil. Vážne jej pozrel do očí. Cítila sa nepríjemne. Jeho pohľad bol taký ostrý...Mala pocit, že o nej všetko vie.

-Je mi jedno, či s ním niečo máš. Ale Oľge to jedno nie je. Celý večer stojí sama pri bare a slope!

Znechutene ho od seba odtiahla a dala si ruky vbok.

-Chceš mi to dávať za vinu? -spýtala sa štipľavo.

-Mali ste jej s Tomášom zabrániť, aby toľko pila! Mal mať trocha sebaúcty a venovať sa jej. Hoci je tebou pobláznený, je to jeho žena.

-Je to dospelá žena, nebude ju vodiť za ručičku! Keď sa chce opiť, nech sa opije!

-Si krutá! Najprv jej rozbiješ manželstvo a teraz bez mihnutia oka sleduješ, ako sa rúca.

-Nerozbila som im manželstvo. -zdvihla žalostne ruky. Unavoval ju, hneval ju. -Nikdy som neurobil nič, čím by som ich pohnevala!

-Ukradla si mu srdce. -trval si na svojom Adam. -Jeho srdce patrilo jej, dokým si neprišla ty. Potom sa všetka pozornosť preniesla na teba a ich manželstvo bolo v troskách!

-Pozeráš priveľa nevhodných filmov. -odsekla ironicky. -Ich manželstvo bolo v troskách už keď som prišla. A nemôžem za to, čo ku mne Tomáš cíti, nemyslíš?

-Ale môžeš za to že s ním...

-Ani to sa nedá ovládnuť! -vybuchla, všetka rozhodnosť a zlosť zrazu zmizli, zostali len trpké slzy. Jej rázna zmena ho riadne šokovala. Stál nemo pred ňou a sledoval, ako sa snažila prehltnúť slzy. Hlavu mala vytočenú k nebu, rukami si opatrne utierala oči, aby si nerozmazala mejkap. -Nemôžem to ovládať, -šepkala zronene.

-Takže je to pravda. -zamrmlal Adam.

-To sa nezmôžeš na nič iné, len si priznať že si mal pravdu? -zlostne naňho pozrela a znechutene vykrivila ústa. -Je mi ťa ľúto. -odsekla a náhlivými krokmi odišla k paneláku. Už sa ju nepokúšal zastaviť, veď na plnej čiare prehral.

Vtom prekvapene zdvihol zrak. Z paneláku sa naštvane valil Tomáš a na rukách niesol Oľgu, ktorá ledva lapala po dychu. Ada mlčky vykročila za nimi, pričom hľadela do zeme. Len občas sa obzrela na Adama, ktorý zdesene sedel na lavičke a sledoval, ako Tomáš uložil Oľgu do auta a potom galantne otvoril dvere Ade. Ešte dlho po tom, čo sa mu Tomášove auto stratilo z dohľadu premýšľal, čo všetko sa vlastne zomlelo.

??? 

Keď Tomáš uložil Oľgu do postele, vrátil sa k Ade, ktorá sa schúlila v obývačke vo svojom obľúbenom kresle. Hlavu vyvrátila k stropu a oprela si ju o operadlo kresla. Ruky mala zložené v lone, oči jej skákali z lustra na krásnu bielu stenu a späť. Keď začula prichádzať Tomáša, sklonila hlavu a pozrela naňho. Chvíľu mlčky postával vo dverách, potom roztúžene, náhlivo podišiel k nej, sadol si na okraj kresla a vášnivo ju pobozkal.

-Konečne. -šepol a skĺzol pohľadom k jej hlbokému výstrihu, ktorý ukazovákom roztiahol.

-Si hrozný! -odtiahla ho od seba. -A čo Oľga? -ani len naňho nepozrela. Pohľad opäť upierala na strop. Tomáš na ňu zarazene hľadel.

-Nie som vzorný manžel. Nikdy som nebol a nikdy nebudem a nepredstieraj, že po mne netúžiš! -poznamenal s úsmevom na perách a pritiahol si ju znova k sebe. -Ach, ty jedna!

Ada sa však od neho odtiahla. Prekvapene na ňu pozrel a vzpriamil sa. Cítil, že sa chce pozhovárať a hoci na to vôbec nemal náladu a najradšej by ju rovno vybozkával, stíchol a nedočkavo si ju premeral. Čakal, ako začne.

-Mám hrozné výčitky.

-Kvôli?

-Kvôli Oľge. -vysvetlila mu rázne. Hlasno si vzdychol, aby rázne vyjadril svoj nesúhlas.

-Nie je dôvod.

-Je! -vyhlásila. -Pozri, kam to až došlo. Je opitá, ani o sebe nevie. Viem, že nezvykne piť. Opila sa kvôli nám!

-To je hlúposť. -snažil sa ju márne presvedčiť.

-Klameš len sám seba. -odsekla. -Trápi sa. Určite už niečo tuší a zadúša ju to. Tomáš, kebyže som na jej mieste... Neviem si to ani len predstaviť! Skús ma trocha pochopiť. Vďačím jej za všetko. Keď som sem prišla, uchýlila ma a poskytla mi útočisko...

-Kým ja som ťa vyhnal. -dodal. -A tým chceš povedať čo? Že chceš zaprieť svoje city kvôli žene, ktorú už neľúbim a ona neľúbi mňa?

-Nezaslúži si, čo jej robíme.

Sklamane rozhodil rukami.

-Prestaň. -vážne naňho pozrela. -Vieš, že mám pravdu.

-Viem len jedno, Ada. Odkedy si prišla, môj život sa zmenil. A ak mám žiť ďalej bez teba...

-Bezo mňa. -zopakovala. -Čo to vlastne znamená? Je vôbec niečo medzi nami? Čo je to?

-Čo tým chceš povedať? -nevychádzal z údivu. -Ľúbim ťa.

-Ľúbiš? A ako to vieš? Poznáš ma málo, máme za sebou len pár milostných dobrodružstiev...

-Nie! -zastavil ju. -Náš vzťah nie je len o milovaní a ty to vieš! Cítiš to, musíš to cítiť...Veď je to také silné, silnejšie než my... -znova si ju k sebe pritiahol. Sklamane zistila, že nedokáže odporovať. Poddala sa jeho objatiu a nenásytne prijímala jeho bozky, po ktorých stále túžila. Premkol ju pocit, že proti tomu nemôže bojovať. Nijako. Ale musím sa pokúsiť! Dlhujem to Oľge... Márne však presviedčala samu seba. Tomáš ani po chvíli neuvoľnil svoje objatie a ona zrazu zistila, že ani nechce, aby ho uvolnil. Celkom sa pohrúžila do ich vzájomného pobláznenia.

-To..to..máš... -šepkala trhane, kým pomedzi bozky. Na chvíľu sa odtiahol a premeral si ju. Huncútsky uškrnula, keď si všimla, že si ju prezerá. Už viac žiadna pretvárka! Vášeň a túžba v jej očiach sa už nedala prehliadnuť. Tuho sa k nemu pritisla a úplne sa stratila v jeho objatí.

-Ach, Tomáš... -pošepla mu do ucha, potom ju umlčal vášnivým bozkom, ktorý otriasol celým jej telom. V tej chvíli obaja zabudli na všetko. Ade z hlavy úplne vyšumel aj Adam a ich vážny rozhovor, zostal len Tomáš, ona a ich spaľujúca vášeň, ktorú už nemienili ďalej potláčať. 

???

Ráno všetkých v dome zobudil Oľgin krik. Tomáš sa už zvŕtal v kuchyni a chystal jej osvedčený nápoj proti kocovine, keď Ada vyšla zo svojej izby a rozospato sa zvalila vedľa neho na stoličku. Bol tak pohrúžený do prípravy, že si ju ani nevšimol. Rýchlo to využila, prikradla sa k nemu a zozadu ho objala.

-Dobré ráno, Cassanova!

Zasa sa po dlhej dobe schuti zasmial. Rezko sa zvrtol, pritiahol si ju k sebe a umlčal dlhým, vášnivým bozkom, ktorý prerušil až Oľgin výkrik. Tomáš namrzene prevrátila očami. Keď mu však zrak znova padol na krásnu, usmiatu Adu, rozžiaril sa.

-Dobré ráno miláčik. Ak sa každé moje ráno bude začínať takýmto bozkom, pretrpím kľudne celý deň aj takéto Oľgine výkriky!

-Dnes asi budeš musieť. -ukazovákom mu prešla po perách a znova sa k nemu pritiahla, aby ho sladko pobozkala. -Ty môj domáci lekár!

Po dome sa opäť rozľahol bolestivý výkrik.

-Vrieska akoby umierala. -zlostil sa Tomáš.

-Je vidieť, že nie je zvyknutá tak veľmi piť. -Ada nestrácala svoj veselý úsmev, čo Tomášovi dodávalo silu a energiu.

-Vieš čo? -pritiahol si ju k sebe a rukou jej prehrnul neučesané, všadeprítomné vlasy. -Ako jej osobný domáci lekár jej nariadim stráviť celý deň bezpodmienečne v posteli. Zavolám susede, či by u nej chlapci nemohli zostať ešte dnes a my...môžeme ísť na výlet.

-A kam, ty môj výmyselník?

-Napríklad do mesta. -oči mu priam žiarili. -Pozývam ťa osláviť náš krásny vzťah. -skúmavo jej pozrel do očí. -Súhlasíš?

-Akoby som mohla odolať? -znova sa mu prisala na teplé pery.

-Tomáš! Kde si? -ozvalo sa zo spálne. Oľga očividne veľmi trpela pre svoje nočné výčiny.

-Už idem! -zvolal, nasilu sa odtiahol od Ady a aj s nápojom zmizol za dverami spálne.

Vtom sa celým bytom ozval prenikavý tón telefónu.

-Adi, prosím ťa! -počula Tomáša a hneď vykročila do chodby.

-Haló? -ohlásila sa a čakala.

-Adi? -ozval sa z telefónu známy Adamov hlas. -Dobré ráno. Dúfam, že som ťa nezobudil.

-Načo voláš? -prerušila ho ostro.

-Chcel som sa ospravedlniť za včerajšok. Fakt som to prehnal.

-No to máš teda pravdu. -vôbec sa necítila hanblivo, naopak. Odvaha a odhodlanie z nej len tak chŕlilo. -Adam, keď ja...ľúbim ho.

Chvíľu zaryto mlčal. Iste nebol prekvapený, len nevedel čo povedať.

-Myslel som si. -ozval sa po chvíli. -Ada, neblázni! Je ženatý a má dve krásne deti!

-Oľgu nikdy neľúbil. -hovorila šeptom, aby ju niekto nezačul. Bolo jej to veľmi nepríjemné. -A deti...Tomáš skrátka nie je rodinný typ.

-A aký potom? Milenecký?

-Napríklad. -snažila sa byť pokojná, moc jej to však nešlo. Prečo mu to všetko rozpráva? Jej otvorenosť ho zarážala.

-Si naivná ako Oľga! -mal veľkú chuť tresnúť slúchadlo, no napokon sa ovládol a už miernejšie dodal. -Ak budeš niečo, čokoľvek potrebovať, vieš kde ma nájdeš, okej?

Hluchý telefón si otiahla od ucha a položila ho späť. Vzápätí znova začula Tomáša: -Kto to bol?

-Adam. -odvetila rýchlo.

-A čo chcel tak skoro ráno?

-Vedieť, ako je Oľge. -zaklamala

Nato Ada odišla do svojej izby. Chvíľu sa len tak prechádzala, potom sa však strhla, lebo buchli dvere a pred ňou zrazu stál Tomáš s úsmevom od ucha k uchu. Nezaváhal ani na okamžik, rýchlo ju položil na posteľ a zaľúbene pozrel do očí. Akoby zaváhal, no pritom len čakal, či Ada nebude mať námietky. Keď mlčala, sklonil sa a prisal sa k jej perám. Obom prebehla telom príjemná triaška, zasa sa na chvíľu radovali z prítomnosti toho druhého a z chvíľkovej samoty, ktorá im dovoľovala nechať voľný priebeh svojim citom a túžbam.

-Si ty ale nenásytník, Tomáš! -zachichúňala sa detsky Ada.

-Toto si vychutnáme! -jazykom jej šteklil ucho. -Prvýkrát na posteli...

Ada vybuchla do neovládateľného smiechu, ktorý stlmili až jeho početné bozky. 

???

S pondelkom sa do domu vnieslo silné napätie. Oľga sa hneď po raňajkách so všetkými rozlúčila letmým bozkom a odišla do práce. Tomáš, teraz v zošúchanom domácom odeve, sedel aj s chlapcami za stolom a sledoval, ako raňajkujú. On už jedol dávno, spolu s Adou a Oľgou. Suseda chlapcov včera nemohla strážiť dlhšie, takže svoj výlet do Nitry odložili na neurčito. Oboch ich to veľmi sklamalo, no aj tak spolu prežili krásny deň plný bozkov a vzájomnej blízkosti.

-Tak, Filipko, máte dnes ťažký deň? -usmiala sa starostlivo Ada, utierajúc si mokré ruky, od umývania riadu.

-Mhm. -prikývol s chlebom v ústach.

-A ty? -pohladila Mateja po zlatých vláskoch. Tomáš na ňu zaľúbene pozrel.

-Dnes mám ľahký deň. -vystatoval sa Matej hrdo a objal Adu okolo drieku zo stoličky, na ktorej sedel. -Však u nás dlho zostaneš? -pritiahol si ju k sebe a na líce jej zasadil sladkú pusu. Keď sa vzpriamila, na ústach jej pohrával spokojný úsmev, pričom pozerala na Tomáša, ktorý ich náklonnosť sledoval spokojným výrazom milujúceho otca.

-Ale aj keby si chcela odísť, -ozval sa rozhodne Filip, -ja by som ťa veru nikam nepustil!

-Ani ja! -vyhlásil Matej víťazoslávne, načo sa spolu s Filipom rozbehli do izby po školské tašky.

-Mohol by si ich dnes odviezť do školy. -navrhla Ada a oprela na dlaňami o stôl. -Ja by som mohla ísť s tebou tiež a...

-Chvíľku by sme sa v meste pozabudli. Len náhodne... -zasmial sa a pobozkal ju. -Celkom dobrý nápad.

-Celkom?! -zdvihla nespokojne obočie. -Je to skvelý nápad!

Vo dverách sa zjavili dve vysmiate hlavy.

-Poďme, banda, dnes vás do školy zavezieme! -vyhlásila Ada natešene.

Vzápätí sa však ozval zvonček pri dverách. Ada na Tomáša sklamane pozrela. Kto ruší ich krásnu vidinu? Nepovedala však nič, mlčky sa pobrala otvoriť. Chvíľu sa z chodby ozývali cudzie hlasy, o chvíľu sa Ada vrátila do kuchyne s malým dieťaťom v náručí. Tomáš v dieťati spoznal dcéru ich susedy, ktorá v sobotu strážila chlapcov-malú Kristínku.

-Čo má toto znamenať? -spýtal sa zarazene a vstal Ade naproti. Chalani boli bleskovo pri malej a načahovali sa za ňou.

-Aj ona s nami pôjde do školy? -spozornel Matej.

-Nie, Maťko. -vzdychla Ada, -Pôjde s vami len ocko, ja musím malú postrážiť doma.

-Tak povieš mi konečne prečo....

-Suseda ide do nemocnice na vyšetrenie. -prerušila Ada Tomáša, -A keďže u nej chalani boli celú sobotu, trvala na tom, aby sme jej malú postrážili. Vedela, že nejdeš do práce a tak som sa nemala ani na čo vyhovoriť.

-Mohla si povedať, že ideme do mesta! -nesúhlasil Tomáš, keď si však všimol Adin nahnevaný pohľad, rýchlo cúvol. -Tak ja teda chlapcov zaveziem a celé dopoludnie strávime s Kristínkou.

-Máte doma hlacky? -spýtala sa Kristínka skúmajúc v ruke Adine dlhé lesklé vlasy.

Tomáš vykročil k dverám.

-Ponáhľaj sa. -usmiala sa Ada a zavrela za ním dvere.

???

Malá Kristínka bola na počudovanie veľmi tichá a uzavretá. Jej blonďavé, kučeravé vlásky a jasne modré očká z nej robili skôr bábiku než mladého človiečika. Bola taký malý anjelik. Ada jej pohotovo podstrčila hračky chlapcov a natešená Kristínka vôbec nebola nespokojná, že nemá pri sebe svoje bábiky, ale autíčka. Naopak, natešene si ich prezerala a začala im dávať mená. Ada ju chvíľu sledovala, zarážali ju jej nevinné detské črty a malá, roztomilá detská tvárička. Budem mať aj raz také krásne dieťa? A s kým? Nebodaj s Tomášom? Ach! Potom sa však vybrala do kuchyne variť obed. Kristínku nechala v obývačke, kde sa spokojne motala po koberci, pohrúžená do hry. Aká je len roztomilá a dobručká! usmiala sa Ada, keď na malú nakúkala z kuchyne. Práve sa hrala s Matejovým obľúbeným červeným autíčkom. Bola fascinovaná, ako sa kolieska veselo otáčali a občas slabo zavŕzgali. Detské, jasné očká jej radostne svietili, pekne krojené ústočká sa neustále spokojne usmievali.

-Andlejka, co budeme papat? -zdvihla k Ade zrak Kristínka.

-Už si hladná? Veď obed je ešte ďaleko! -začudovala sa Ada, vzápätí sa však na dieťa milo, bezstarostne usmiala. -A čo také jedávaš, ty malý zázrak?

-Maminka mi uvalí cajík a dá mi keksík! -vyhlásila Kristínka vážne a štverala sa k Ade. -Más keksík, Adka?

-No, pôjdem nejaký nájsť, dobre? Ty sa zatiaľ ďalej pekne hraj s autíčkom.

-Doble. -Kristínka sa opäť sklonila k autíčku a pokračovala vo svojej veselej hre.

Ada ju ešte chvíľu nemo pozorovala. Vyzerala ako mama, čo obdivuje svoju krásnu dcéru.

Tak ju našiel Tomáš. Keď ho Ada zbadala, doširoka sa usmiala.

-Tak si späť?

-Hej. Poslúcha?

-Je to taký malý anjelik.

Vrúcne ho pobozkala na čelo a vykročila do kuchyne hľadať Kristínke keksík. Tomáš ju mlčky nasledoval. Zastal medzi dverami a sledoval, ako sa jej pružné, ladné telo naťahovalo k policiam.

-Hľadáš niečo? -spýtal sa s úškrnom.

-Dáš, prosím ťa, variť vodu na čaj? -ochotne podišiel ku kanvici a nabral do nej vodu. -Hľadám nejaký keks pre malú.

Rýchlo jej siahol na ruku, ktorú mala položenú na jednej z políc a úsmevne jej pozrel do očí.

-Poď. -za ruku ju viedol do špajze. Napokon ukázal na jednu z políc. -Je to dostatočne vysoko, aby na to chlapci nedočiahli.

Ada sa načiahla a víťazoslávne si obzerala keks. Kokosový s nápisom Jumbo. Vzala ho do kuchyne a zaliala čaj. Kým chládol, sedeli s Tomášom za stolom oproti sebe, hľadeli jeden na druhého a pritom počúvali, ako si Kristínka v obývačke veselo džavoce.

-Vieš, Adi, -Tomáš mal akési smutné oči. -Ja...dospel som k istému záveru.

Spozornela a mimovoľne zdvihla pravé obočie, načo sa ticho zasmial.

-A síce? -chcela vedieť viac.

-Že je mi s tebou veľmi dobre. -šepol a cez celý stôl jej chytil útlu ruku. Cítila, že má srdce v krku a že jej bije ako zvon. -S Oľgou...

-S Oľgou máš dvoch krásnych synov a krásne manželstvo. -doplnila ho rýchlo, načo nespokojne mľaskol a pustil jej ruku.

-Krásne manželstvo, vravíš? Ada, klameš len sama seba! Ja... mali by sme jej to povedať.

-To nesmieme! -vyletela zúfalo. Hoci...tušila že k tomu raz dôjde. Vedela, že ich vzťah je o niečom viac, nielen o milovaní a bozkoch... -Tomáš, čo si potratil rozum? Oľga sa zblázni! A čo chlapci, na tých nemyslíš?

-Oľge je to jedno! Má milenca. -namrzene prevrátil oči. Ada dokorán otvorila ústa a dokonca si ich prikryla jednou rukou. -Adama. Viackrát som ich spolu videl a dokonca jej každý večer volal. Ale odkedy si tu ty, tak nevolá. Neviem prečo.

-Neverím! -vybuchla so slzami v očiach.

-A prečo by nemohla? -spýtal sa ironicky Tomáš. -Veď aj my...

-Oľga! -hnevala sa ďalej Ada, akoby ho ani nepočúvala. -Veď vyzerá byť taká šťastná a spokojná!

-Oboje. -prikývol Tomáš. -Ale so mnou to nemá nič spoločné.

-Tak potom... -nevedela čo povedať. -To som netušila. -odmlčala sa, skúmala jeho krásne oči. -Oľga vie...vie...vie že to vieš? -vykoktala sa napokon.

-Nie. -pripustil. -Nezhovárali sme sa o tom, ale teraz zrejme budeme musieť.

-A ako to chceš riešiť? Ona ostane s Adamom a my spolu? Neblázni, to je bláznovstvo.

-Neviem ako to vyriešime. -náhle vstal, podišiel k nej a jedným mocným a zároveň nežným pohybom ruky ju postavil, pritiahol k sebe a pobozkal. -Nech to bude pokračovať akokoľvek, jedno viem iste: už nikdy nechcem žiť bez teba!

Znova a znova ju vášnivo bozkával. Oboma zakaždým prebehlo to, čo vždy - hlad po tom druhom. Tomáš jej roztúžene siahol rukou pod šaty, no ona sa mu zrazu vyšmykla z náručia a akoby sa nič nedialo, pristúpila k šálke s čajom. Len jej zrýchlený dych prezrádzal, že sa v nej čosi odohrávalo.

-Je tu Kristínka. -pripomenula mu s čajom v ruke a sladko ho pobozkala, načo odišla za Kristínkou do obývačky.

??? 

Suseda prišla, ako sľubovala. Len čo Kristínka dopila čajík a zjedla keksík, veselá plavovlasá pani vplávala do obývačky ako domáca a spokojne sa usadila do veľkého kresla, ktoré Ada toľko obľubovala.

-Ach, ale som unavená! -vzdychla a sklonila sa ku Kristínke, ktorá sa jej driapala do lona, aby sa s ňou zvítala. -Ahoj mačiatko moje! Ako si sa mala, anjelik môj najdrahší? Ako sa o teba starala teta Andrejka?

-Skvelo. -odpovedala rozhodne Kristínka. -Dala mi aj keksík!

-Ďakujem vám veľmi pekne. -obrátila sa žena na Adu a Tomáša. Vôbec ju nezarážalo a zrejme ani nezaujímalo, čo robí pre ňu cudzia Ada v Tomášovom dome. -Strážili ste spolu?

-Áno. -prikývol s úsmevom Tomáš a stisol Ade ruku. Oni dvaja sa usadili oproti susede na gauč. -Vy dve sa vlastne ešte nepoznáte, všakže? Ada, toto je naša skvelá susedka Janka, Jani toto je moja neter Ada.

-Ach! -zarazila sa Janka prekvapene. -Neter? Ja som myslela že...

-Neter. -prerušil ju Tomáš, radšej nechcel aby dopovedala.

-Býva u vás? Či je len na návšteve? Ale na prázdninách? Chodíš ešte do školy, drahúšik? Vyzeráš veľmi mlado!

-Ďakujem. -zasmiala sa veselo Ada. -Nechodím už do školy.

-A prácu nejakú máš? -vyzvedala ďalej žena.

-Nedáte si kávu, susedka? -zamiešal sa medzi ne Tomáš.

-Och, ráno som už jednu mala...Ale dám si, prečo nie? Káva ma aspoň trochu preberie.

-Aj ty si dáš, Adi?

-Hej, díky.

Tomáš sa vytratil do kuchyne a Ada musela Janke poctivo vysvetliť, ako je to s jej prácou.

-Tak to je teda Oľga skutočne štedrá, že ťa ubytovala a ešte aj zamestnala! Ale musela to ťažko zvládať. Ja viem čo je to starať sa o dieťa! Mám toho vyše hlavy a to mám iba tohto poslušného anjelika. Čo musí strpieť Oľga pri tých dvoch malých divochoch? -hlasno sa sama sebe zasmiala, -Asi sa jej vážne zišla pomocná ruka. -prísnym okom sledovala, ako Tomáš vnáša do miestnosti podnos s troma šálkami kávy. -Ale že to bolo od nej odvážne, zamestnať ťa! No ja by som sa bála, aby ste tu nerobili...neporiadok. -znova sa zasmiala, Ada s Tomášom však na seba udivene pozreli. Obaja pochopili jej zvláštny výraz. -Viete, nedávno som čítala, že starší muži majú veľmi radi náklonnosť mladých žien! Ale veď ani nám, ženám, nie je nepríjemné, keď nám dvorí niekto mladší. Pravdaže, to sa nestáva tak často. Och, zlatíčko! -vyjavene na Adu pozrela. -Si nejaká nadurdená! Snáď si sa len nenahnevala na susedu za jej uštipačnú poznámku? Ale choď! A Tomáš! Ty sa tiež tváriš akoby som vám vrazila kôl do srdca! Pravdaže som to tak nemyslela, je mi jasné že vy dvaja by ste...Myslela som to obšírnejšie. Rozumieš, u vás riziko nie je veď ste rodina. Ale mnoho mužov si do domu najme pomocníčku len aby ju zvádzali keď je manželka v práci.

-Musím vám pripomenúť niekoľko základných faktov. -usmial sa konečne Tomáš a usalašil sa so svojou kávou vedľa Ady. -Takže za prvé, ja som sem Adu nepozval. Hoci, dnes som rád, že je tu, vtedy som bol veľmi proti. A za druhé, viete, my dvaja nie sme príbuzní. Zobral som si jej tetu, ale nie sme pokrvní príbuzní.

-Vy jeden! -zasmiala sa Janka. -Tak to by mala Oľga začať žiarliť.

-Nemá na čo. -povedala sucho Ada a odpila si z kávy. -Na to, že spolu varíme alebo na to, že spolu oškrabujeme zemiaky?

-Áno, pravdaže. -prikývla Janka. -Vieš, drahá, zamilované ženy na svojich mužov žiarlia už keď sa s nejakou len rozprávajú! Tak to proste býva. A Oľga je do Tomáša po uši zamilovaná. Vidím ich každý deň a viem, že snáď nikto na svete nemá lepšie manželstvo než oni a, pravdaže, ja s mojím mužom.

-To iste. -predstieral Tomáš kľud, v duchu sa však hrozne smial. Nevedel prečo, veď ich trápna situácia bola skôr na plakanie, nie na smiech, no i tak mal veľkú chuť smiať sa.

-No, mala by som ísť. -Janka na jeden dúšok vypila zvyšnú kávu a brala sa na odchod. -Musím ešte doma porobiť kopu vecí, keďže som bola celé dopoludnie v meste. Poď, Kika, pôjdeme domov. 

Tomáš s Adou prešli s ňou k dverám, tam zastali a dívali sa, ako Kristínke obúva topánočky.

-Tak vám veľmi pekne ďakujem a prepáčte, ak som vám skrížila plány. Dovidenia! A poslúchajte! -doložila uštipačne a zmizla za dverami.

-To ti neodpustíme! -zamrmlal Tomáš a objal Adu okolo drieku. Zozadu jej začal bozkávať krk.

-Ale Tomáš... -priadla slastne Ada. -Nebuď na ňu zlý, veď sme prežili krásne dopoludnie alebo nie? -keď dlho mlčal, zvrtla sa a pozrela mu priamo do očí. -Alebo nie? -zopakovala svoju otázku.

-Bolo krásne, lebo si bola pri mne, no v meste by nám možno bolo lepšie ako doma.

-Nezmysel. Podľa mňa to lepšie nemohlo vyjsť. Naviac, voľno máš aj zajtra. Môžeme konečne spolu zaviesť chlapcov a potom...

-Uvidíme, či nám do toho zasa niečo nevlezie. -povedal a náhlivo ju pobozkal. Nemohol sa ovládať. Potreboval ju znova cítiť, potreboval ju znova vášnivo bozkávať...Obaja sa slepo oddali svojej vášni. Zrazu sa obaja ocitli na gauči, na sebe...spolu...stále ju obsypával bozkami a pomaly jej vyzliekal každú časť odevu. Tak strašne po nej túžil! A ona po ňom...Boli až tak pohrúžení do svojej spaľujúcej vášne, že ani nepočuli buchnúť vchodové dvere. Až kdesi akoby z diaľky počuli Oľgin hlasný výkrik, precitli. Keď sa rozhliadli, zbadali vo dverách stáť Oľgu so slzami v očiach a Adama, ktorý ju pevne držal okolo pása a spiklenecky sa usmieval.

-Oľga... -jachtal Tomáš a rýchlo cez nich prehodil deku. Neboli nahí, no cítil, že Adam Adu ticho sleduje. -Čo už robíš doma?

-To by si chcel vedieť, čo? -vybuchla, slzy jej zmáčali celú tvár. -Ty nehanebník ničomný! -hneď nenávistne pozrela na Adu. -Ty suka! Vedela som, že si k nám prišla kvôli niečomu inému, než si tvrdila! Božemôj, z duše ťa preklínam ty mrcha! Bodaj by si sa prepadla do pekla!

-To nie je pravda! -vyhŕkla Ada, aj ju zmáhali štipľavé slzy. Až keď zacítila Tomášovu teplú dlaň na pleci, nabrala odvahu a silu pokračovať. -Prišla som kvôli hádke s rodičmi.

-Ach, takže tieto milostné pletky s mojím manželom prišli len tak nečakane?

-Áno, ja...nič som neplánovala. Proste sme sa priťahovali a...

-Zmija! Klameš mi priamo do očí! Prišla si zámerne kvôli nemu! Ty...

-Zmĺkni! -oboril sa na ňu Tomáš.

-Ľúbim Tomáša! -pokračovala Ada s plačom. -Nikdy som nikoho neľúbila viac ako jeho!

Všetci okrem Adama zmeraveli a upreli na Adu prekvapené pohľady.

-Ty beštia! Ty rozvracačka vzťahov!

-A čo ty a Adam? -podotkol ironicky Tomáš. -Myslíš, že som slepý a hluchý, drahá? Tiahnete to spolu už dlho, dlhšie ako my, oveľa!

-Ja a Adam? -zasmiala sa Oľga, smiech ju však rýchlo prešiel, keď si všimla Tomášov nenávistný pohľad. Vydesene pozrela na Adama. Stál pokojne, ako vždy, ani okom nemihol.

-A ty si mi chcel dávať rady! -oborila sa na Adama Ada.

-Zmĺkni lebo poletíš! -zvrieskla Oľga s nenávistným pohľadom.

-Ešte raz na ňu zvýšiš hlas a...

Zrazu sa pri nich objavili vydesený chlapci. Začudovane pozreli na polonahú Adu, ktorej sa deka čiastočne zošmykla, potom sa rozzúrenú, uplakanú Oľgu.

-Bežte do izby! -povedala láskavým, milým hláskom. Keď odišli, pokračovala však. -Nechcem, aby nás chlapci počuli, ako sa hádame.

-Nemusíme sa hádať. -mykol plecom Tomáš. -Rozchod je v tejto chvíli aj tak jednoznačný.

Oľge sa v očiach zjavila veľká bolesť.

-Ro...rozchod?

-A čo si si myslela? -odvrkol Tomáš, -Obaja sme spravili chybu. Teda, v mojom prípade som spravil jedinú chybu a to, že som ti to nepovedal. Oľga, nemienim sa znova dať dokopy s tebou. Ja a Ada...

-Ale Tomáš! -Oľga sa k nemu hodila a kŕčovite sa rozplakala, keď mu zvierala ruku. -Povedz že to neurobíš! Nechcem ťa stratiť! Ja ťa ľúbim!

-Tak prečo spávaš s Adamom?

-Lebo ty ju nechceš! -odsekol Adam nahnevane.

-Ale to nie je dôvod, aby spávala s iným! -zamiešala sa medzi nich Ada, Oľga po nej strelila nenávistný pohľad. V tej chvíli bolo neuveriteľné, že boli kedysi priateľky...

-A aký dôvod si mal ty? -uškrnul sa Adam.

-Lásku. -povedal Tomáš odvážne.

-Aké romantické! -zamrmlala Oľga.

-Uzavrime to! -navrhol šikovne Adam. -Mám nápad. Vy s Tomášom sa udobríte a ja a Ada...

-Neskús to dopovedať! -zvýšil žiarlivo hlas Tomáš, -Ako sa opovažuješ myslieť na niečo také?

-Nech je to aj nehanebník, -pokývala hlavou Ada, -Ale v niečom má predsa len pravdu. Toto k ničomu nevedie.

Oľga sklamane sklopila zrak. Ade jej zrazu veľmi ľúto. Celý svoj nudný život si zakladala na manželovej láske a deťoch. A čo jej teraz okrem detí zostalo? Len zlomené srdce a zradná neter, ktorá vliezla do postele jej manželovi. Ale prečo sa vôbec necítim vinná? Prečo mám pocit že všetko, čo sme robili, bolo správne? Asi preto, že ich labilné manželstvo bez lásky by sa časom aj tak rozpadlo. Oľga bola aj v tej chvíli veľmi osamelá, Adam stál od nej ďaleko, akoby sa jej zrazu štítil, akoby sa jej nemohol ani dotknúť, zatiaľ čo Ada sa takmer nahá túlila k Tomášovi, ktorý ju s láskou objímal okolo pliec a vôbec mu nevadili ani Oľgine žalostné pohľady, ani Adamov úškrn.

-Čo keby sme sa na to vyspali? -navrhol zasa čosi Adam. -Oľga môže ísť ku mne a...

-Ani ma nehne! -vyhlásila Oľga rozhodne. -Toto je aj môj dom a mám rovnaké právo v ňom zostať ako Tomáš! Navyše tu mám dve deti. Ja veru zostanem tu a ak tu budem náhodou niekomu prekážať, nech odíde ten!

-Ale aj Ada tu zostane. -vyhlásil rozhodne Tomáš.

-V tom prípade budeme všetci štyria spať pod jednou strechou.

-Štyria? -Adam sa zarazil rovnako ako aj Tomáš a Ada.

-Hej, zostaneš tu na noc, dobre? -pritisla sa k nemu. -Po tejto ostrej výmene názorov, ktorá ma úplne vyviedla z miery, nechcem spať sama.

Adam na sebe nedal badať svoj nezáujem, no keď sa jeho pohľad stretol s Adiným vedel, že ona jeho odpor k Oľge vytušila. No tiež vedel, že ho nechápe.

-Miláčik, utiahnete sa dnes večer na gauči? -spýtala sa Oľga Tomáš ironicky a vyšla z obývačky. Adam sa s neprestajným úškrnom pobral za ňou.

-Doparoma! -zahrešil Tomáš a vstal, aby sa obliekol. Ada ho chvíľu nemo sledovala, potom sa ozvala:

-Čože sa ti nepáči, že budeme prvú noc spať spolu na jednej posteli? -zapriadla Ada sladko. Snažila sa nad celú trápnu vec povzniesť.

-To by sa mi páčilo, lenže my budeme spolu spať na gauči! -odvrkol Tomáš, ktorého sa celý Oľgin výstup zjavne veľmi dotkol.

-Nie je to jedno, láska? Hlavne že budeme vedľa seba! -zaľúbene naňho pozrela a v očiach mala jedinú, tichú prosbu - poď ku mne naspäť, ľahni si vedľa mňa, ja sa usalaším v tvojom náručí a tak - spolu - môžeme aj umrieť! On bol však taký nazlostený, že si jej prosebný pohľad ani nevšimol a rýchlo vyšiel z obývačky.

??? 

Keď nadišla noc, dom sa na nepoznanie zmenil - stíchol a zútulnel. Tma všetko prikryla rúchom tajomstva, okrem kuchyne, kde trónil hladný Tomáš, sa nikde nesvietilo. Oľga už dávno ležala v posteli a Ada, unavená zdĺhavou prípravou gauča na spánok, stála nehybne pri okne a dívala sa na krásne hviezdy, ktoré vtedy akosi veľmi žiarili. Ako aj jej oči...Bol to ťažký večer a ťažký rozhovor, no aspoň je to už vonku a všetko sme si vyjasnili. Teda...všetko nie. Ako táto zložitá situácia bude pokračovať? Naozaj sa rozvedú? A čo potom? Budem žiť s Tomášom a vezmeme sa? A čo chlapci? Komu ich prisúdia? Z premýšľania ju vytrhol Adam.

-Vedela si to, že? -začula ho za sebou. Keď sa otočila, skúmavo si ju premeral. Krátke, perfektne vypasované šortky a ľahké tričko na ramienka odhaľovali viac ako zakrývali. Jeho oči po nej lačno bažili.

-Čo myslíš?

-O mne a Oľge. -pomaly k nej pristúpil. Všimla si, že v ruke drží pohárik. Podľa známej vône zacítila pivo.

-Áno. Povedal mi to dnes ráno Tomáš, keď som mu vyčítala náš vzťah.

-Ako by si ho charakterizovala? Myslím, samozrejme, ten váš vzťah.

-Neviem. -mykla plecom a znova sa odvrátila k hviezdam.

-Je len o sexe? -neprestával sa vypytovať, jeho otázky ju zarážali.

-Nie. -odsekla priam nehnevane a podozrivo si ho premerala. -Je o láske, o vášni, o hlade po tom druhom o...jednoducho o nás. -hlasno si vzdychla. Nebol to však vzdych trápenia, ale veľkej radosti a úľavy.

-Tak to ti teda fakt závidím.

-Viem si domyslieť prečo. -posmešne zdvihla obočie, aj keď ju nevidel lebo sa znova dívala na hviezdy. Stál jej za chrbtom s pohárikom v ruke omamne vdychoval vôňu jej parfumu a šampónu, po ktorom jej voňali krásne, dlhé vlasy. -Váš vzťah je fakt len o sexe. -dodala akoby zamyslene.

-Ona je...je nenásytná. -žaloval sa Adam, -V posteli je ako dračica, ale ešte mi nepovedala nič vľúdne, pekné...zaľúbené. Akoby... -odmlčal sa, aby našiel správne slová. Keď sa k nemu otočila, ticho zaklial a vzápätí sa svojsky uškrnul. -Akoby keď je so mnou, videla na miesto mňa Tomáša. Ale, rozumieš, len v posteli. Mimo nej...

-Prečo si vlastne s ňou? Veď ťa nezaujíma, to je vidno.

-Neviem. Je to fakt dobrá milenka. Len ma štve jej blbé správanie. Správa sa ku mne ako k druhým husliam, vieš čo tým myslím?

-Adam, Adam! Ste milenci a tak to medzi milencami predsa chodí. Neľúbia sa, len si vybíjajú ten...silný hlad po sexe. Chápeš?

-Sakra! Mohla by tú lásku aspoň predstierať! Všetko by bolo iné. Vieš, takto sa mi ťažko lezie za ňou do postele, keď na mňa volá: Adam, už ma všetko svrbí a na to je len jeden liek! Keby radšej zavolala: Adamko, láska, poď si ku mne ľažkať nech zistíme, na akú strunu sme dnes naladení! Alebo...Ja neviem. Rozumieš mi?

-Jasné. -prikývla s úsmevom priateľky.

-Je Tomáš taký?

-Je. -prikývla spokojne. Zrazu ich dvoch videla ako najdokonalejší pár na svete.

-Tak potom ťa má asi naozaj rád.

-Trvá to už tak dlho... Keď sme spolu, cítim sa ozaj skvelo. Keď mi šepne do ucha, že som jeho žieňa, že som len jeho, že ma ľúbi, zbožňuje, že... Ach! Ako milujem tie chvíle!

Znova si ju pozorne premeral.

-Vieš, niečo som ti ešte nepovedala. -zvážnela, -Ja a Tomáš...Nie sú to naše prvé milostné pletky. Na oslave mojej osemnástky...Vtedy sme sa náhodou stretli bokom od všetkých a...Celý večer sme po sebe pokukovali. Ja som nevedela, že on je Oľgin muž. Vieš, nikdy pred tým mi ho nepredstavila. Chodievala k nám len ona sama alebo s chlapcami. Tomáš bol vždy doma. A v ten večer...Proste sme to nevydržali a podľahli sme našej vášni.

-V opilosti človek robí veci...

-Neboli sme opití! -skočila mu náhlivo do reči. -Jednoducho sme sa priťahovali a už vtedy sme cítili ten hlad po tom druhom.

-Bože, Adi, veď by mohol byť tvojím otcom! Fakt!

-Ja viem. -zdalo sa, že jej to je jedno. -Ale nepomôžeš si. Láska je proste taká, nikdy si nevyberá.

-A vieš iste, že je to láska?

-Nie. -aj napriek vážnosti jeho otázky sa pokojne usmiala. Bola taká krásna, mladá, svieža...Tak rád by ju zovrel v náručí...

-Čo ak je to len dočasné pobláznenie?

-Ak vyprší a rozídeme sa, prisahám že naň budem spokojne spomínať. Toto sú najšťastnejšie chvíle môjho života, Adam. Ľúbim ho a aj keby to malo byť len dočasné, chcem ten krátky čas prežiť naplno. Bože, Adam, netvár sa tak zronene! Nejdem sa zaňho predsa vydávať!

-Ale rozdelila si ich. Aj keď sa rozídete a všetko bude okej, pre Oľgu nie.

-Rozdelili! -zopakovala nahnevane. -Aj ty máš na tom svoju zásluhu, drahý, tak si moc nevyskakuj. Navyše, čo sa stalo, stalo sa a my to už nevrátime.

-Veď hej. Ale čo chlapci? Je mi ich fakt ľúto.

-Nemajú sa zas až tak zle. -Ada prekypovala optimizmom.

-A keď sa rozídu?

-Zrejme budú pri Oľge spokojní. S Tomášom ich nikdy nič nespájalo. Celé dni nebol doma, nezhováral sa s nimi, nehrával... -ju samotnú zarážalo, ako samozrejme všetko berie. Už im dokonca podelila deti...

-Snáď máš pravdu a nezasiahne ich to. Vieš, takéto veci mladého človeka poznačia naveky.

Jej tvár na chvíľu zvážnela, po chvíli sa však znova usmiala.

??? 

Keď svitlo ráno, Tomáš sa zobudil sám. Ada sa už dávno zvŕtala v kuchyni a chystala pre všetkých mierové raňajky. Keď vošiel, na chvíľu za zastavila a premerala si ho. Aj keď mal strapaté vlasy, neupravené pižamo a ospalý výraz, páčil sa jej ako nikdy pred tým. S úsmevom k nemu pristúpila a pobozkala ho.

-Dobré ráno, miláčik.

-Dobré, láska. Ako si sa vyspala?

-Skvelo. -zaštebotala a pustila sa krájať čerstvú zeleninu. Tomáš ju však nenechal venovať sa práci. Zozadu ju objal, privrátil si k sebe jej tvár a vášnivo ju pobozkal.

-Á! Hrdličky nám už vstali? -začuli od dverí posmešný hlas Oľgy. Odpoveďou jej boli ich radostné, spokojné pohľady. V to krásne ráno ich nedokázal rozhodiť ani jej štipľavý podtón.

Oľga si rozospato zívla, načo sa vedľa nej zjavil Adam, ktorý bol, ako jediný spolu s Adou, svieži ako rybička. Oči mu žiarili, po spánku alebo vyzivovaní nebolo ani stopy.

-Vyspali ste sa? -spýtal sa s priateľským úsmevom, jeho pohľad patril jedine Ade.

-Hej. -odpovedala za nich Oľga. -Iste aj viackrát za noc spolu...

-Oľga! -ohriakol ju Adam. Mal už všetkého dosť. -Je ťa do toho niečo? 

-Pch! Nemyslíš, že je to trocha hlúpa otázka? -vybuchla a zaujala výhražnú pozíciu. -Ešte stále je to môj manžel! Alebo nemám pravdu, miláčik? -spiklenecky na Tomáša pozrela.

-Ale iba formálne. -mykla plecom Ada a vôbec nič si nerobila z Oľginho zlostného pohľadu. Spokojne Tomáša pobozkala a otočila sa k dverám.

-Chlapci, raňajky! -zavolala hlasno a o chvíľu sa do kuchyne vniesli ako uragán učesaný a upravení chalani. Oľgu veľmi zarazilo, že sa k Ade rozbehli hneď od dverí, zatiaľ čo ju objali až potom.

-Dáte si s nami? -vyzvala Ada Oľgu a Adama, -Tieto raňajky som robila ako mierové. Poďte, prisadnite si!

Ani Adam, ani Oľga neváhali a hneď sa pohodlne usadili. Adam si zvolil miesto vedľa Ady, čím nikto nebol nadšený.

Po spoločných raňajkách, pri ktorých sa všetci kvôli chlapcom radostne usmievali, sa Oľga odišla chystať do roboty a chlapci sa ešte na chvíľu usadili k televízoru. Dnes ich zasa do školy viezol Tomáš a tak mali ešte chvíľu čas. Najprv mali na pláne vysadiť chlapcov v škole, potom Oľgu v robote a nakoniec Adama doma. A potom si už len sami budú užívať slobody...

Keď sa auto pohlo, znel ním len veselý džavot chlapcov, ktorí náruživo debatovali s Adou. Vysvetľovali jej ,prečo sa v slove "myš" píše tvrdé "y" a vzájomne sa dopĺňali o zábavné, v ich očiach však vážne a dospelácke, argumenty a vyhlásenia. Ada s Tomášom sa ich rečiam usmievali, Oľga však nadutá závistlivo pokukovala po Ade, ktorej patrila všetka pozornosť v aute. Dokonca aj ju upútali jej ľahké letné šaty z príjemného, farebného materiálu, ktoré na jej mladej, pružnej postave skvelo sedeli.

-Oľgi, mali by sme sa pozhovárať o mojom plate. -podpichla Ada, keď chlapci unavene stíchli.

-A za čo chceš plat? -vyštekla, -Za to, že spíš s mojím mužom?

Tomáš sa už chystal niečo povedať, no keď zacítil, že mu Ada chytila ruku, nechal to na nej.

-Mohla by si sa trocha pred chlapcami ovládať! -odmlčala sa, sledujúc chlapcov, ktorý zasa medzi sebou o niečom debatovali, takže si asi vôbec Oľgine slová nevšimli. -Plat chcem za to, že sa starám ako o chlapcov, tak aj o domácnosť a vás všetkých. Ak máš chuť znova sa stať domácou gazdinkou, pokojne môžem prestať.

-Nie, nie! -vyhŕkla Oľga vydesene, tak to nemyslela. Ada sa nemôže prestať starať o ich domácnosť, to by nezvládala. V práci sa jej veľmi páči, už by nechcela zostať doma. -Povedz si, koľko chceš?

-Neviem. Štyri?

-Štyri stovky? -prekvapene zhíkol Adam.

-Tisícky! -prevrátila očami Ada, -Kedysi sa hovorilo: Ani sliepka zadarmo nehrabe. Dnes sa hovorí: Ani sliepka lacno nehrabe.

-Dobre, sliepočka, máš ich mať. -zašklebila sa Oľga.

-Už prestaň! -ohriakol ju Tomáš.

-Sama sa predsa nazvala sliepkou. -bránila sa Oľga udatne.

-Myslela som to obrazne. -pokrútila hlavou Ada, -V skutočnosti sliepka z mojich slov si ty!

-A jej nič nepovieš, že? Si rovnaký ako všetci jej milenci! -zlostila sa Oľga urazene. -Ju si budeš chrániť a pokojne jej dovolíš, aby ma urážala!

-Sama si si o to koledovala. -zasmial sa Tomáš, keď videl Oľginu tvár červenú ako paprika.

-Si nemožný! -Oľga mala chuť hneď vystúpiť z auta a utiecť kamsi ďaleko. Aj jej deti ju už nepovažujú za mamu...Ada jej postupne všetko berie. Úplne všetko. Dokonca aj zdravý rozum.

-Adi, môžem ísť dnes po škole s Filipom na futbal? -ohlásil sa Matej, ktorý konečne ukončil ich chlapčenskú debatu. Našťastie ani jeden z nich nemal poňatie, o čom sa doteraz v aute hovorilo.

-Aká Ada? -zavrčala Oľga, -Ja som tvoja mama a mňa sa budeš pýtať o dovolenie, rozumel si?

Matej sa od strachu hlasno rozplakal. Oľga naňho vyjavene pozrela, uvedomujúc si svoju chybu. Všetko ju však tak veľmi hnevalo! Dokonca aj vtedy, keď sledovala, ako sa Ada z predného sedadla načahovala za Matejom, aby ho utíšila. To by bola skvelá mama, pomyslela si Oľga.

-Ták! Čo by ostatné deti povedali na to, kebyže prídeš do školy takýto uplakaný? -spytovala sa Ada s matersky nežným úsmevom a utierala Matejovi mokré líčka.

-No tak, Maťo, -ozval sa chlácholivo Tomáš, -Ja aj Ada ti to dovoľujeme. Smieš ísť, ale Filipko na teba musí dávať dobrý pozor!

Tomáš zatočil ku škole a zabrzdil priamo pred vchodom. Chlapci hneď natešene vyskočili a rozbehli sa za kamarátmi, ktorí ich už čakali. Všetkých prekvapilo, že sa na odchod zberala aj Oľga.

-Seď. -napomenul ju Tomáš, -Zveziem ťa predsa...

-Prejdem sa! Je to kúsok. -odsekla urazene Oľga, -Mám vás všetkých po krk, aj tých našich debát.

Nahnevane za sebou zabuchla dvere a Tomáš sa bez mihnutia oka pobral ďalej - zaviesť Adama, aby už čo najskôr boli sami.

??? 

V reštaurácii bola príjemná, tichá atmosféra. Romantické pološero, ktoré zaisťovali tmavé závesy na oknách a slabé osvetlenie, vyvolávali v zákazníkoch len tie najkrajšie predstavy o tom druhom. Čašníčky pobehovali oblečené v bordových uniformách s odvážne, ale napriek tomu nie prehnane, krátkymi sukničkami. Ochotne sa zvŕtali pri stoloch a nosili každému, čo si zaželal. Občas sa pristavili pri niektorom zo stolov a s niekým si veselo poštebotali, aby si spestrili ubehaný deň. Celá miestnosť, preplnená ľuďmi, bola aj napriek početným rozhovorom tichá a útulná.

Tomáš a Adou sedeli v rohu, v intímnom osvetlení malých lámp, čo im slabo svietili nad hlavami, aby na seba aspoň trocha videli, a držali sa zaľúbene za ruky. Ada nástojila na tom, aby sedeli oproti sebe, ako aj ostatní a tak sa museli chytiť ponad neveľký, okrúhly stôl.

Tomáš sa jej dlhú chvíľu díval zasnene do očí, až z toho celkom zrozpačitela. O chvíľu ich však vyrušila vysmiata čašníčka s papierom a perom.

-Čo si bude dáma a pán želať? -zaštebotala veselo a zastala si tak, aby na oboch dobre videla. Vôbec ju neprekvapil veľký vekový rozdiel medzi nimi, ktorý bol na prvý pohľad badateľný. Do reštaurácie zrejme chodilo viac takých párov.

Keď si s veľkou námahou vybrali spomedzi širokej škály jedál a všetko doplnili vhodným aperitívom, ktorý im sľúbila skvelo vychladený, znova sa venovali len sami sebe.

-Nemyslíš, -ozvala sa Ada, šúchajúc si bradu, -že sa to večer nejako rýchlo vyriešilo?

-Pomerne hej. -bolo vidno, že o tom nechcel hovoriť. Čiastočne ho zachránila čašníčka, lebo pred nich položila fľašu so šampanským a dva vysoké, vyleštené poháriky. Obom naliala a vytratila sa tak rýchlo, ako sa u nich objavila.

-Tak na nás! -zdvihol Tomáš víťazoslávne čašu a spokojne na ňu žmurkol.

-Na nás! -prikývla a slastne počúvala veselý štrngot skla. Šampanské jej veľmi chutilo, bola to skvelá značka.

-Vyriešilo sa to veľmi rýchlo. -pokračoval Tomáš, keď odložili poháriky, lebo cítil, že sa o tom Ada chce pozhovárať. -Ale, pravdu povediac, čakal som to. Obaja sme našli lásku inde.

-Lásku? -Ada si spomenula na Adamovu vážnu otázku. Je to vážne láska? -Myslíš, že to, čo cítiš ty alebo Oľga, je láska?

-V mojom prípade určite. -usmial sa a znova jej chytil ruku. Pocítila, že sa jej veľmi uľavilo. -Vieš, ty to ešte úplne nepoznáš, ale ja už viem, kedy som skutočne zamilovaný. Vieš, taký starý štramák...

-Prestaň! -zasmiala sa, -Na štramáka ani nevyzeráš, ani nebozkávaš, ani...

Odrazu pri nich znovu zatrilkovala vysmiata čašníčka a postavila pred nich plné taniere. Nato sa hneď zvrtla a odpochodovala preč. Ada si slastne privoniavala, Tomáš však jedlu nevenoval žiadnu pozornosť, lebo sledoval skvelo naladenú Adu. Žiarila oveľa viac ako inokedy...Bola skutočne šťastná, cítil to až do morku kostí a skutočne ho to tešilo, pretože aj on bol pri nej veľmi šťastný. Stačilo mu, že sa díval na jej krásnu tvár, na jej široký úsmev, veselé oči...A už nič viac nepotreboval.

-Vidíš? -šepol, keď sa schuti zahryzla do zemiaku. -Nemôžem od teba odtrhnúť oči. Nemôžem sa ani najesť!

-Možno je to len dočasné. -prehodila zamyslene, vidlička jej klesla opäť vedľa taniera. -Nepremýšľal si o tom tak? Čo ak je to len dočasné pobláznenie?

-Ak aj áno, tak poriadne krásne pobláznenie, za ktoré som osudu veľmi vďačný. Ada, som rád že ťa mám a nemienim už bez teba žiť ani jeden jediný deň! Ľúbim ťa a potrebujem ťa a nepremýšľam nad tým, čo bude zajtra. Chcem ťa proste dnes, stále...Asi to nepochopíš.

-Ale áno. -usmiala sa. -Cítim to rovnako, no ja sa...bojím.

-Aj ja. -šepol, akoby sa za to hanbil. Ona však vedela, že to nie je pravda.

-Ako chceš aby to pokračovalo? -spýtala sa zrazu. Na chvíľu zmĺkol, premýšľal.

-Neviem. Som zmätený, nečakal som, že sa to takto vyvinie. Ak mám pravdu povedať, som totálne mimo a neviem si ani len predstaviť, čo by sme mali urobiť. Či by sme sa mali rozviesť alebo spolu zostať aj tak a navonok sa tváriť, že sme manželia ako sa patrí...

-To by som nechcela! -vyhŕkla. -Tomáš, už sa nechcem skrývať! Ľúbim ťa a nechcem sa stále báť, čo si o nás ľudia pomyslia.

-Veď aj ja a preto sa mi táto možnosť zdá nereálna. Neľúbim Oľgu a viem, že ani ona mňa. Ona sa snaží, aby to tak vyzeralo, ale to len kvôli chlapcom. Nechce rozvod a ja...ja ju chápem. No takto to ďalej nejde. Keď si u nás nebola, až na chlapcov ma doma nečakalo vôbec nič. Ani bozky, sladké slová...láska. Všetko bolo preč, vydarené manželstvo bolo pre mňa zasa len snom. No keď si prišla ty...Zasa som mal o dôvod viac, aby som sa usmieval, keď som vchádzal do dverí. Zrazu bol zo mňa šťastnejší človek a viem, že za to vďačím tebe, nie Oľge! Ty si žena, ktorá ma zmenila. A nie nejak násilne, naopak. Úplne prirodzene, ako to vo svete chodí, keď sa dvaja ľúbia a chcú si byť úplne blízki. Ada, ty si mi dala znova po dlhej dobe úsmev na tvár, dala si mi všetko, čo mi Oľga svojím chladom a odporom za celé roky brala. Už s ňou nechcem ani jedávať pri jednom stole!

-Tým máš na mysli rozvod?

-Neviem. -opakoval sa, -Fakt neviem, čo budeme robiť. Ale asi bude najlepšie nechať tomu voľný priebeh. A teraz už poďme jesť, než ma zasa chytí záchvat pohľadov a nebudem môcť od teba odtrhnúť zrak!

3.KAPITOLA

??? 

Nitra sa kúpala v záplave neskorých, jesenných lúčov slabého slniečka. Z výkladov zmizli tričká, plavky a krátke sukne, namiesto nich boli na svetle sveta vystavené akciové zimné kabáty, či teplé zimné čižmičky. Stromy, vysadené v parkoch a popri cestách nahodili veselé, jesenné farebné lístie, ktoré začali pomaly zhadzovať. Leto definitívne stratilo svoju moc, teraz vládla kráľovná Jeseň.

Ada stála v malej, ale útulnej kuchyni v novom byte a usilovne sa zvŕtala okolo večere. Všetko mala poruke, všetko mala skvelo usporiadané - podľa seba. Bola to len jej kuchyňa, jej útočisko, jej teritórium. Samu ju niekedy prekvapovalo, čo všetko je teraz len jej, čoho všetkého je teraz ona "pani". Mala už svoj vlastný život, partnera, byt, šťastie...Čo jej chýbalo? Z čela si odhrnula zatúlaný pramienok blonďavých vlasov, ktoré si nechala dorásť až dopoly chrbta. Modré oči sa jej nepretržite ligotali hviezdičkami šťatia, široké, krásne krojené pery sa stále usmievali. Jej krása Tomášovi až vyrazila dych, keď vstúpil do kuchyne. Vždy ho ohromila, ešte si na jej jedinečnosť a krásu poriadne nezvykol.

Vyzývavo si ju premeral. Stál opretý vo dverách a celú ju skúmal. Mala na sebe krátke šortky a voľné tričko. Vyzerala ako malá pubertiačka, ktorá sa omylom zatúlala do maminej kuchyne. Lenže to nebola mamina kuchyňa, ale jej. A ona nebola pubertiačka, ale krásna pani ich bytu, pani jeho života. Teraz si uvedomil, že by bez nej nedokázal prežiť ani jeden deň. Ako veľmi ju miluje!

-Ahoj miláčik! -pozdravil sladko, keď sa dostatočne pokochal pohľadom na jej krásu, pristúpil k nej a vášnivo ju pobozkal, na čo sa detsky zachichúňala.

-Ty nezbedník. -šepla a prisala sa mu na pery. -Ako bolo v práci? Niečo nové?

Akoby ho jej otázka znechutila, odtiahol sa a načiahol sa po kanvicu s kávou. Spýtavo naňho pozrela. Príliš dlho mlčal...

-Povieš mi to alebo nie? -ozvala sa nedočkavo a odložila hrniec zo sporáku. Chvíľu mlčky sledovala, ako si sadá za malý, okrúhly stolík, potom si sadla oproti nemu a nechala ho, aby jej chytil ruku.

-Ťažko povedať. -vydral zo seba a pozrel Ade priamo do očí. Zamrazilo ju. Videla bolesť, strach... -Šéf naznačoval niečo...Neviem... Možno som len zle počul...

-Čo naznačoval šéf? -hovorila úplne pokojne, ako mama, ktorá tíši svoje uplakané dieťa.

-Že končí. -sklopil zrak. -Neviem čo ďalej. Kam pôjdem? Čo budem robiť? Veď ja...Pracujem tam už dlho, o inej robote som nikdy neuvažoval. Som spokojný a všetko je tak super zabehnuté...

-Tomáš, to ma mrzí. -mocne mu stisla ruku a súcitne pozrela do očí. Nevedela, čo povedať... -Ale nenechám ťa v tom samého, jasné? Rátaj so mnou, čokoľvek by som mohla...

-Fakt díky. -neznelo to presvedčivo a on to vedel. -Idem sa okúpať, potrebujem zo seba zmyť tú zlú náladu.

-Dobre. -zamyslene sa dívala, ako vstáva. -Večera bude o chvíľu.

-Ďakujem. -letmo ju pobozkal na čelo a vyšiel z kuchyne.

No to snáď nie! So zlými myšlienkami a zvláštnym pocitom prázdnoty sa postavila opäť k sporáku. Čo to znamená? Že bude bez práce? Že budeme bez peňazí? Ale nie, veď to ešte nie je definitívne. Šéf to len naznačoval. Ale čo ak predsa? Všetko krásne sa raz predsa musí skončiť. Možno aj jeho dokonalé zamestnanie nepotrvá večne. Ach, čo si počneme? No, budem si musieť nájsť nejakú brigádu...Lenže akú? Čo viem? Len písať, písať, prepisovať a vyzvedať. Som reportérka, síce na to nemám dostatočné vzdelanie, ale som! Telom i dušou...Len nie diplomom. Nikde ma nezamestnajú. Ako reportérku alebo redaktorku asi nie. Tak čo iné by som mohla robiť? 

Z úvah ju vyrušil hlasný tón telefónu. Ani na chvíľu nezaváhala, stlmila oheň, zasa odložila hrniec a odišla do chodby. Zo slúchadla sa k nej predral veselý hlas jej priateľky Janky, vždy optimisticky naladenej učiteľky v materskej škole. Zoznámili sa, keď sa Ada sťahovala. Janka býva v bytovke oproti nim. Veselá, priama žena s veľkými ambíciami. Usmievavá, prívetivá...Veľmi zhovorčivá a nikdy nie zlomyseľná alebo závistlivá. Pred dvomi mesiacmi Adu aj Tomáša pozvala na veľkolepú oslavu jej tridsiatych narodenín. Zišla sa široká skupina ľudí, veselo debatujúcich a tancujúcich. Práve tam sa Ada zoznámila s ďalšími skvelými ženami - Veronikou a Martou. Veronika bola zdravotná sestra na áre, Marta, zhodou okolností, redaktorka vo veľmi úspešnom časopise o bývaní. Boli to Jankine dobré priateľky, poznali sa prakticky od detstva a Janka pokladala za nutnosť zoznámiť ich. A neurobila zle, všetky štyri sa ihneď stali nerozlučnou štvoricou skvelých priateliek.

-Máš sa, drahúšik? -znel sladký Jankin hlas. Aj napriek tomu, že ju pred dvoma rokmi opustil manžel a nechal ju doma s malou, trojročnou Kristínkou, bola neuveriteľne energická a veselá. Ada by sa zrútila. -Darí sa ti dobre?

-Dá sa. -Ade sa hneď uľavilo, keď začula priateľkin príjemný hlas.

-To je super, pretože na zajtra večer musíš mať v zásobe plno energie. Pozývam ťa ku mne.

-K tebe? -zarazila sa. -Plánuješ niečo?

-Mhm. -ticho sa zasmiala. -Nie je to nič extra, ale pozvala som Martičku aj Veroniku. Už sme dlho neboli pokope a nejako mi to vadí. Prídeš?

-Jasné! -Ada nemohla odmietnuť. -To si nemôžem nechať ujsť.

-Nebude to Tomášovi proti srsti?

-Pravdaže nie, je tolerantný. Navyše, nejdeme predsa na diskotéku alebo neviem kam.

-Máš pravdu, toto mu nemôže vadiť. Neuraz sa, ale dúfam, že nebude chcieť ísť s tebou!

-Chápem to. Ale neboj, aj keby chcel, zostáva doma. To bude predsa dámska jazda. Naša jazda!

-Okej. -Janka priam žiarila. -Takže zajtra. Začína sa to o šiestej, ale môžeš prísť kľudne aj skôr, som celý deň doma. Veď vieš, v piatok je dovolenka najlepšia, lebo sa mi pretiahne ešte aj cez víkend. Takže ťa budem čakať.

-A Kristínka? -napadlo zrazu Adu. -Tá zostáva s nami?

-Nie, ale choď! -Janka sa znovu veselo zasmiala. -Veď by robila viac neporiadok ako my! Ale kdeže, to by som si na krk nezobrala. Mama mi sľúbila, že ju postráži. Ráno ju k nej zaveziem, prebehnem si obchody a dám sa do prípravy.

-Ak chceš, môžem ti skočiť pomôcť. Ja som tiež doma.

-Netreba. Veď vieš, že si všetko najradšej robím sama. Ale ďakujem za ponuku, si zlatá. Takže zajtra, teším sa. Čauko.

Keď Ada skladala slúchadlo, cítila sa nesmierne šťastná. Vždy, keď sa rozprávala s Jankou, Martou alebo Veronikou, neskutočne ju to dobilo energiou. Všetky boli také príjemné a veselé...Pravdaže, aj ona, no vždy mala pocit, že nie až tak ako ony.

-Kto to bol? -za ňou sa zrazu zjavil navoňaný Tomáš.

-Janka. Zajtra organizuje malé stretnutie.

-Stretnutie? -nechápal a šúchal si uterákom mokré vlasy.

-Áno, pozvala Veroniku, Martu a...

-Tak okej. -s úsmevom sa plesol po čele. -Chápem, zasa máte svoj večer.

-Nevadí ti to? -pritúlila sa k nemu, ale hneď to oľutovala, pretože zistila, že je ešte celý mokrý. Nerád sa totižto utieral, najradšej, ako on hovorieval, prirodzene uschol.

-Pravdaže nie. -spokojne ju pobozkal. -Ako by mi to mohlo vadiť? Som rád, keď si s nimi, lebo viem, aká si šťastná. Tak ťa nabijú energiou, že sa ešte týždeň ku mne tak úžasne správaš...

-Kedy sa k tebe nechovám úžasne? -prerušila ho prstom, ktorý mu položila na pery.

-Vlastne stále. -pripustil. -Ale vtedy sa ku mne správaš ešte úžasnejšie!

-Ty jeden! -zasmiala sa spokojne a dovolila mu, aby jej pritisol svoje rozpálené pery na jej. Niekedy až žasla, aká sú perfektná dvojica.

???

Slnko už pomaly sadalo za obzor, keď zazvonila pri dverách Janky. Tá jej rýchlo dobehla otvoriť v zošúchaných obnosených rifliach a voľnom tričku s nápisom Love. Tak skvelo vynikla jej štíhla postava, ktorú nezničilo ani náročné tehotenstvo plné nevoľností, bolestí a rôznych komplikácií. Ada zvolila pohodlnejší odev - namiesto obtiahnutých riflí, do ktorých sa len nerada tlačila, si obliekla voľnú, teplú sukňu po členky, ľahký bielo-béžový roláčik a svoje obľúbené poltopánky. Vlasy si zopla do drdola, len pár pramienkov jej poletovalo po krku a na chrbte.

-No vitaj! -usmiala sa doširoka Janka a hneď sa vrúcne pobozkali na líce. Jej veľké, tmavohnedé oči žiarili ako dve hviezdy. Na krátko ostrihané vlasy mala hojne nagélované a pekne upravené. Hoci niektorá žena by s jej strihom vyzerala ako muž, jej ohromne pristal a azda ešte väčšmi zvýraznil jej ženskosť, pretože jej skvelo vynikli oblé lícne tvary, príjemný pohľad očí a krásne, plné pery. Aj napriek obnoseným rifliam a rozťahanému tričku vyzerala skvelo.-Tomáš neprišiel? -zažartovala, keď za Adou zatvárala veľké dvere s niekoľkými bezpečnostnými zámkami.

-Nie, ako som sľúbila. -Ada už teraz žiarila a dobrá nálada ju čoraz väčšmi chytala do svojej moci. -Som prvá?

-Hej. Posaď sa. -obe stáli v okrúhlej miestnosti, v chodbe, z ktorej sa vchádzalo do všetkých miestností. Ada hneď zamierila do obývačky, Janka ešte odskočila do kuchyne, ktorá bola hneď oproti.

-Čo si dáš na pitie? -zakričala Janka cez celý byt veselo.

-Neviem, čo ponúkaš? -odpovedala jej rovnako hlasno a nemenej veselo Ada.

-Mám červené aj biele víno, koňak, čokoládový aj karamelový likér a šampanské. Ale to až keď budeme všetky.

-Tak teda víno. Červené?

-Dobre. -Janka hneď zatrilkovala v izbe s vínom v ruke. -Tak ako sa mi máš? Vyzeráš teda úžasne.

-Ďakujem. -Ada Janke pohotovo podsunula dva poháriky. -Ide to. Veď vieš, niekedy ani nemôžem uveriť tomu, ako je nám s Tomášom skvelo.

-No to hej. -prikývla Janka a zdvihla do výšky pohár s vínom. -Tak na naše zdravie, na tento večer a na šťastie, ktorého by sme si vo svojom živote priali mať veľmi veľa! Na zdravie!

Poháre hlasno cinkli, potom sa v miestnosti ozvali len dve preglgnutia.

-Je dobré. -pokyvkala hlavou Ada. -Kupované?

-Nie, od sestry. Jej muž pracuje vo vinárskej firme, či také čosi. Každoročne mi posiela biele aj červené. Aj mne celkom chutí, ale už som ho dosť prepitá. Dáš si niečo slané? -pohotovo pred Adu na stôl podstrčila tyčinky a slané čipsy. -Toto je síce kupované, ale chutí to veľmi dobre.

-Hm, niečo mi hovor! Ja to dobre poznám, ako skvelo to chutí a ako ťažko padne odriekanie. -zasmiala sa Ada veselo. Po chvíli zamyslene podotkla: -Si tak pozoruhodný človek, Jani! Povedal ti to už niekto? 

-Okrem Marty, Veroniky, mojej mamy a sestry, nikto.

-Si skromná. -zavtipkovala Ada, načo sa obe usmiali. -Ako sa má Kristínka? Dlho som ju nevidela.

-A už dlho ani neuvidíš. Na celý víkend zostane u mamy a v pondelok odchádza do školy v prírode. Veľmi sa teší, no ja sa o ňu trochu bojím.

-Viem aké to je. -prikývla Ada súcitne, -Vieš, Filipa a Mateja mám rada, akoby to boli moje vlastné deti a keď sa pred nedávnom tiež obaja rozliezli po kadejakých výletoch, tiež som z toho nebola veľmi nadšená. Ach, bola som riadne nervózna! Ale vieš čo ma potešilo? Každý z nich mi zavolal hneď v prvý deň. A dokonca mi doniesli aj malé darčeky. Filipko mi doniesol pohľadnicu a veľké medovníkové srdce s nápisom Z lásky a Maťko mi doniesol sošku malého prasiatka. Je to roztomilé.

-Sú veľmi podarení. -súhlasila Janka. -Pamätáš, ako vyvádzali, keď tu boli pred dvomi týždňami? Zoznámili sme ich s Kristínkou a potom...

-Ani mi to nepripomínaj! -zasmiala sa Ada. -Naši susedia to ešte dodnes v zlom spomínajú. Toľko kriku a hluku ešte asi nikdy nezažili.

Obe sa schuti zachichúňali. Vtom sa však ozval zvonček, na čo Janka veselo vyskočila k dverám. O chvíľu sa už v chodbe ozývali veselé hlasy. Veronika aj Marta konečne dorazili. 

Keď sa ich vysmiate postavy zjavili v obývačkových dverách, na chvíľu zavládlo ticho. Dlho sa nevideli a zdalo sa im, že sú akési iné. Janka už zasa pobehovala po kuchyni. Keď sa vrátila, našla ich sedieť vedľa seba na gauči a veselo debatovať. Večer sa skvelo rozbehol.

Keď už bola nálada skutočne skvelá a nechýbala ani dobrá hudba, Marta predniesla vážnu tému. Posťažovala sa, že majú s manželom problémy - hádky. Na to sa hneď napojila Veronika a taktiež prezradila, že má problémy - nezhody s mamou, ktorá chce ísť k nim bývať.

-Hrozné. Je horšia ako moja svokra! -posťažovala si žartovne. Potom sa dostala na radu Ada. Musela a chcela im všetko povedať.

-No, viete, ani mi nemáme najlepšie obdobie. Tomáš asi príde o prácu.

-Čože? -skríkli všetky tri jednohlasne. -Veď mal skvelú prácu a dobre platenú!

-To áno, ale jeho šéf vraj čosi naznačoval. Asi chce skončiť Tomáš nevie čo ďalej. Je zmätený, pracoval tam vyše ôsmich rokov a teraz má zmeniť džop? Keď včera prišiel domov, bol totálne mimo.

-A dnes? -Janka sa dala nalievať do prázdnych pohárikov zvyšné šampanské. -Ako sa choval dnes?

-Lepšie. -pripustila Ada. -Lenže sme sa ani poriadne nerozprávali a ja viem...viem že ho to trápi. Bojí sa. Tak ako ja. Až teraz si uvedomujem aké by to bolo, kebyže stratí prácu a my nemáme stály príjem. Ako by sme vyžili? Ťažko, veľmi ťažko. Vlastne nijako. Preto si chcem nájsť nejakú prácu. 

-Prácu? Akú prácu? -začudovala sa Marta. -Niečo so žurnalistikou?

-To by som skutočne rada, lenže na to nemám kvalifikáciu. Nikde by ma nezamestnali.

-To je pravda. -pripustila Marta. -Dnes si redakčné rady majú z čoho vyberať a tak vyberajú. Navyše, v časopisoch už nie je veľa voľných miest. -odmlčala sa. -Ale čo iné by si chcela robiť?

-Určite by to malo byť niečo s písaním. Naviac, viem dobre po nemecky a dohovorila by som sa aj po anglicky.

-Hm. -Marta nespokojne zdvihla obočie. -Ak by som o niečom vedela, dám ti vedieť, dobre?

-Ďakujem.

-Vieš, Adi, čomu nechápem? -ozvala sa Veronika, -Ako si môžete s Tomášom takto dokonale rozumieť? Ešte ste sa ani nepohádali, ani nič podobné a pritom ste takí odlišní!

-Je to o láske a tolerancii. -usmiala sa Ada. O tom by vedela rozprávať hodiny. -Keď sa dvaja ľúbia, nič im nestojí v ceste.

-Ozaj, ako i vlastne vychádzaš s Oľgou? -napadlo zrazu Janku. -Bavíte sa spolu alebo sa ignorujete?

-Je fakt, že sa tak často nevídame. -mykla Ada plecom. -Ale nestane sa, že by sme sa ignorovali, to nie. Keď volá k nám, pozdravíme sa, dám jej Tomáša a tým to hasne. Ani jedna z nás síce nevyhľadáva spoločnosť tej druhej, no keď už sa stretneme, pozdravíme sa ako dávne priateľky. Viem však, že by ma najradšej zaškrtila.

-Ach, veď je to tvoja teta! -vzdychla Veronika. -No nemôžem povedať, že by som ju nechápala.

-To áno, -prikývla Ada, -Aj ja ju chápem, je to však zvláštna situácia. Vieš, ich manželstvo bolo v troskách ešte než som prišla. Pohromade ich držali len chlapci. Navyše, aj Oľga mala milenca, na to nezabúdajte. A fakt, že sa do mňa Tomáš zaľúbil svedčil o tom, že ju už dlho nemal rád.

-Možno je aj lepšie, že sa rozišli. -uvažovala Marta. -Ak sa nemajú mať radi, tak nech spolu nežijú!

-Ona ho mala rada, to viem. Prosila ho, aby od nej neodchádzal, ale iná možnosť predsa nebola. S Tomášom sme chceli byť spolu, chceli sme spolu začať odznova a to sa pri nej a chlapcoch nedalo.

-Nechýbajú mu?

-Trocha. V podstate si ich moc neužil, celý deň bol v práci a keď prišiel domov boli buď niekde u kamarátov alebo sa hrali a on ich nechcel rušiť. Nevybudoval si k nim taký vzťah ako Oľga. Preto zostali s ňou.

-Ste fakt zvláštny pár. -usmiala sa Veronika, -Ale hlavné je, že vám to klape! Tak na vás! -do výšky sa zdvihli štyri čaše.

-Na Tomáša a Adu! -zopakovala hrdo Janka, Ada sa hanblivo usmiala. -A teraz prichádza na radu moje prekvapenie. -Janka bola behom chvíľky na nohách a púšťala video.

-To sa mi snáď len zdá! -zhíkla Marta. -Môj obľúbený film!

-Viem, že ho všetky štyri máme rady. -prikývla Janka a usalašila sa medzi nimi na gauči.

???

Zábavný večer sa rýchlo skončil a keď svitla krásna, na pokročilú jeseň dosť teplá sobota, Ade sa vôbec nechcelo z postele. Keď sa zobudila, Tomáš už vedľa nej neležal. Pri pohľade na hodinky zistila, že je pol desiatej. Dosť neskoro...Mala by ísť variť obed. Lenže nevládze ani otvoriť oči, nieto sa ešte postaviť k hrncom. Čo s tým?

Vtom sa otvorili dvere na spálni. Ada lenivo zdvihla hlavu a vzápätí sa doširoka usmiala. Dnu vpochodoval Tomáš s veľkou tácňou v rukách.

-Ale Tomáš! -vzdychla, keď pre ňu postavil jej raňajky s krásnou, žltou ružičkou.

-Pre teba. -hneď ju vrúcne pobozkal.

-Čo sa deje? -spokojne si prezerala praženicu, pohár pomarančo-vého džúsu a čerstvú zeleninu. -Je nejaký výnimočný deň?

-Viem, že si sa to opýtala iba zo žartu, no je to pravda. Dnes máme výročie. -Ada naňho vypleštila oči.

-Fakt? Aké?

-Už mesiac bývame spolu pod jednou strechou. Jeden mesiac sami a bez svedkov. Nik nás nekritizuje, nik nás za našu lásku neodsu-dzuje... -znova a znova ju pobozkal. -Ľúbim ťa, miláčik a chcem, aby si vedela, že ak sa stane čokoľvek, my to spolu zvládneme.

-Hovoríš to, akoby si sa chystal umrieť. -zachichúňala sa a poboz-kala ho na špičku nosa. -Ďakujem.

-Mimochodom, vieš čo dnes podnikneme?

Spýtavo naňho pozrela. Z jej očí vyčítal jasnú otázku: Ako to mám vedieť?

-No, pripravil som pre teba malé prekvapenie. A na večer si priprav niečo skutočne pekné, ideme na večeru.

Neprestávala žasnúť, Tomáš sa však len spiklenecky usmieval.

-Máš niečo proti?

-Nie...nie...ja len... -nevedela sa spamätať Ada, kútiky úst jej však už vykrivovalo do úsmevu. -Ach, ako ťa len milujem! -náruživo sa mu hodila okolo krku a obsypala ho bozkami.

-Veď ja viem. -usmial sa spokojne a vzpriamil sa. -Tak sa pekne najedz, nie aby si niečo nechala! Potom vyrazíme, dobre?

-A kam vlastne?

-Povedal som, že je to prekvapenie. -pokrútil tajnostkársky hlavou.

-Ale potrebujem vedieť, čo si mám obliecť. Pôjdeme do nejakého podniku alebo sa prejsť alebo...

-No, obleč sa, ako keby si išla do práce.

-Do práce? -prekvapene naňho pozrela. -A to už prečo?

-Ach, ty moja zvedavá kvetinka! -zohol sa k nej a pobozkal ju. -Ďalej sa nepýtaj, len sa pekne obleč a uvidíš, čo pre teba tvoj Tomáš pripravil!

???

Hodiny na kostolnej veži práve odbili pol desiatej, keď popod ňu Tomáš hnal svojho Forda. Suverénne pridával plyn zakaždým, keď sa pred nimi vynorila krátka rovinka.

-Mesto dnes nie je plné ako vždy. -poznamenala Ada, perfektne naladená. Po dlhom, namáhavom rozhodovaní sa rozhodla pre dlhé, zvonové rifle, krátky kožený kabátik a špicaté teplé poločižmy. Okolo krku si pre istotu omotala ľahkú šatku, vonku predsa len nebolo najteplejšie, hoci slniečko jasne svietilo a netienil ho ani mráčik.

-Mhm. -prikývol Tomáš s úsmevom a chytil jej ruku. -No čo, už si nedočkavá?

-Si zlý! -zavrčala, avšak vložila do toho dávku humoru, ktorú neprehliadol a ihneď jej opätoval vrelý úsmev. -Pravdaže som! Som strašne zvedavá, až sa mi ruky trasú. -na chvíľu sa rozhliadla. Práve prechádzali okolo preplnenej Billy. Na parkovisku pred ňou bolo sotva päť voľných miest. -Odkiaľ ľudia berú toľko peňazí?

Tomáš sa ticho zasmial. Veď oni tiež každý týždeň robili veľké nákupy práve v Bille. 

-Už tam budeme? -žobronila nervózne. -Tomáš, som strašne zvedavá!

-Viem, viem. -utešoval ju, pričom sa stále huncútsky usmieval. Tieto jeho úsmevy milovala aj nenávidela. Milovala ich, pretože bol vtedy ešte krajší a ešte zlatší než obvykle, a nenávidela, lebo vždy, keď nahodil taký úsmev, niečo pred ňou tajil. A aj napriek tomu, že mala veľmi rada prekvapenia a s tým spojené zatajovanie faktov, niekedy ju to vedelo poriadne rozčúliť. Tomáš sa tomu však vždy len veselo zasmial a povedal: Vyčkaj času! To ju niekedy rozhnevalo ešte viac, inokedy sa zasa upokojila a spokojne sa usalašila v jeho náručí s myšlienkou, že jej o chvíľu to prekvapenie ukáže. -Už tam budeme.

-Niečo mi aspoň naznač. -navrhla zrazu, na čo po nej šibol nesúhlasným pohľadom. -Ale no tak, miláčik! Ja umriem od zvedavosti než tam prídeme!

-Veď ti hovorím, že už sme tu! -nedal sa Tomáš a pribrzdil, potom strhol volant doľava. Ada pozorne sledovala všetko okolo. Túto ulicu predsa pozná...Aj dom, pred ktorým Tomáš zastavil...

-Miláčik? -začudovane sa naňho pozrela. -Prečo sme tu?

-Toto je moja firma. -povedal hrdo.

-Áno, viem že tu pracuješ. -zatvárila sa urazene. -Už som tu bola a na také dôležité miesto, ako je tvoja práca, by som nikdy nezabudla. Ach, Tomáš. -hlasno, sklamane vzdychla. -Toto má byť to prekvapenie?

-Áno. Poď. -natešene vyskočil z auta a poponáhľal sa otvoriť dvere aj jej. -Toto je moje prekvapenie. -rukou ukázal na budovu firmy. -Nepáči sa ti?

-Tomáš! Robíš si zo mňa dobrý deň? -zlostila sa vytrvalo. -Toto že má byť nejaké prekvapenie? Čo je na tomto také prekvapujúce?! Čo ma má na tejto budove, ktorú už dávno poznám, nadchnúť?

Opäť sa pobavene zasmial, chytil ju za ruku a pritúlil si ju k sebe, pričom sa obaja stále dívali na budovu pred nimi.

-Ach, láska, nechápeš. To nie je firma, v ktorej pracujem, ale moja firma. -Nechápavo naňho pozrela.

-Akoto - tvoja?

-Moja. -zopakoval nadšene. -Pamätáš sa, ako som hovoril, že chce šéf skončiť? Skončil, ale firma nie. Teraz som šéf ja!

-Tomáš! -zvýskla radostne. -To myslíš vážne? Si šéf? Úplne hlavný, najvyšší, najmocnejší šéf?

-Úplne, úplne. -pritakal, na čo ho vášnivo pobozkala. -Tak ako, slečna, páči sa vám moje prekvapenie?

-Akoby nie! -zachichúňala, pričom mu prstom brázdila po veľkých perách. -Je to to najkrajšie prekvapenie, aké si mi mohol pripraviť! Vieš, strašne som sa bála, že prídeš o prácu a...

-Psst! -prstom jej zakryl ústa a zaľúbene pozrel do očí. -Je to za nami, moje obavy sa rozplynuli a my sa môžeme opäť naplno radovať. Neprídem o prácu, láska moja a ešte si aj polepším!

-Ach, tak veľmi ťa ľúbim! -ako malá školáčka sa mu hodila okolo krku a náruživo ho bozkávala.

-Aj ja ťa ľúbim, princezná moja, keby si vedela ako veľmi! -rukami jej rozhŕňal postrapené, rozpustené vlasy, s ktorými sa jej pohrával vietor. Vôbec im nevadilo, že stoja uprostred ulice, že ich pozorujú okoloidúci... Bolo im to úplne ukradnuté. V tej chvíli, ako aj v mnohých ostatných, mali svoj svet, do ktorého sa pred všetkými zamkli. Ale nie nadlho...

-Ahojte. -ozval sa zrazu sladký hlas Oľgy. Stála pred nimi na chodníku a zdalo sa, že ju vôbec nezaujíma, že sa bozkávajú a objímajú. V ruke mala malú igelitovú tašku, v ktorej sa jasne črtalo čerstvé mlieko a pár rožkov. Vyzerala, ako keď kedysi Ada prišla do Nitry. Veselá, svieža, vysmiata...Šťastná. Skutočne sa zdala byť, no niekde vnútri oboch preklínala, že jej tak ublížili. Ona po rozchode s Tomášom nemala nikoho, kto by ju utešil. S Adamom zostali dobrý priatelia, uvedomili si, že ich vzťah nikam nevedie. Tak zostala sama, len s chlapcami, ktorý jej však veľa útechy neposkytli. Neraz sa v noci zobudila a od zúfalstva by sa bola pritisla ku komukoľvek, hoci aj k Adamovi, len aby ju niekto objal a zašepkal: som pri tebe. Teraz však vyzerala byť úplne pokojná, optimistická a vyrovnaná žena, ktorá zabudla na minulosť, aby naplno žila prítomnosť.

-Vidím, že sa máte skvelo. -podotkla a s nechuťou si ich premerala. -Niečo nové? 

-Áno. -usmiala sa Ada hrdo, spokojne. -Tomáš mení prácu.

-Ale nehovor! -Oľga podišla o kúsok bližšie a nenávistne si Adu premerala. Odkedy sa s Tomášom odsťahovali, ešte sa na ňu takto neprívetivo nikdy nedívala. Vyprovokovalo ju azda ich objatie? Ale veď sa zdalo, že jej to je ukradnuté...Nebolo však. -Vidím, že si ho dobre premenila! So svojou prácou bol predsa dlhé roky spokojný.

-Šéf odišiel do penzie. -vysvetľoval Tomáš, -A ja som prevzal vedenie firmy.

-No toto! -Oľga chvíľu predstierala, že ju jeho novina teší. Potom však zvážnela a nahodila výhražný postoj zúriacej levice. -Povedz, Tomáš, kedy mi pošleš peniaze za deti?

-Božemôj Oľga, chováš sa, akoby ste už boli rozvedení! -ohrnula nos Ada a odvrátila sa od Oľgy. Tvár natočila k Tomášovi.

-Odišiel odo mňa! -pripomenula im Oľga, akoby o tom nevedeli. -A ja sa o chlapcov sama starať nemienim. Keď ich nechce vychovávať, musí mi aspoň finančne pomáhať!

-Pošlem ti ich do konca mesiaca. -odvrkol Tomáš odmerane. 

-Do konca mesiaca? -zopakovala Oľga s neskrývaným s odporom. -A čo mám do vtedy robiť? Kŕmiť ich hlinou? Chcem tie peniaze do konca týždňa, lebo ja už som minula celú moju výplatu!

-No dobre, dobre, budeš ich mať, keď na tom tak trváš. -ustúpil radšej Tomáš. Bolo mu jasné, že čím skôr tento rozhovor ukončí, tým lepšie pre všetkých troch.

-Hej, trvám. -prikývla Oľga natešená, že súhlasil.

-No, my už pôjdeme. -postrčil Adu k autu a otvoril jej dvere. Tá na nič ďalšie nečakala, rýchlo vhupla dnu a potom sledovala, ako Tomáš obchádza auto a sadá si doň.

-Pozdravuj Adama, dobre? -doložila ešte Ada uštipačne a Tomáš radšej rýchlo šliapol na plyn, lebo mal pocit, že po nich Oľga hodí mlieko aj s rožkami.

-V poslednej dobe je akási čudná. -precedila Ada cez zuby a pozrela do spätného zrkadla. Oľga ešte vždy stála bez pohnutia na chodníku a civela za nimi. -Myslím, že jej veľmi chýbaš.

-Chýbam, nechýbam, rozišli sme sa. -odvetil stručne. -Celkom ma vyviedla z miery. Tá teda vie byť v správnej chvíli na správnom mieste!

-Ale láska, nemysli už na to. -spamätala sa rýchlo Ada. -Čo keby sme išli našu novinu osláviť?

-Hm, nie je to zlý nápad!

O chvíľu už ich auto stálo pred jednou z najkrajších a tiež z najdrahších reštaurácií v Nitre. Tomáš sa poznal ako s majiteľom, tak aj s väčšinou jeho zamestnancov, bol s nimi odjakživa zadobre. Často k nim chodieval a rád, spoločne s Adou, navštevoval večierky, ktoré majiteľ poriadal. Teraz sa však dozvedel, že odišiel na služobnú cestu. 

Čašníčka ich hneď usadila za najlepší stôl a venovala im dobre vychladené šampanské ako milú pozornosť podniku.

-Tak na tvoju novú prácu! -zdvihla Ada do výšky tenký, krehký pohárik.

-Na prácu a hlavne, Adi, na nás! -prikývol Tomáš a hlasno si štrngli.

-Hmmm, je dobré. -pokyvkala hlavou Ada a položila pohár na stôl.

-Dáte si niečo na jedenie? -priletela k nim čašníčka ochotne.

-Zatiaľ nie, ďakujeme. -pokrútil hlavou Tomáš a počkal, kým sympatická žena neodišla. -Takže, odteraz si budeme môcť žiť na vysokej nohe. -doložil potom a úsmevne na Adu pozrel.

-Ani doteraz sme si predsa nežili zle. -poznamenala Ada. 

-Nie, to nie... -pripustil s odstupom, -No teraz to bude ešte lepšie! A možno si časom postavíme aj domček, kde budeme vychovávať naše deti.

Ada naňho prekvapene pozrela. Bolo to prvý krát, čo hovoril o ich budúcnosti. Áno, každý deň boli spolu, bozkávali sa, hovorili si sladké slová, no nikdy sa nebavili o budúcnosti, o deťoch, o Tomášovom rozvode a ich svadbe, ktorá by nasledovala...Nič záväzné, avšak všetko krásne, romantické, bláznivé...Boli spolu šťastní, aj keď každý deň nediskutovali o tom, koľko minuli, koľko im ešte chýba, aby si mohli postaviť dom a mať dieťa...Žili zo dňa na deň, z toho, čo im život a obchody dali a nikdy nepremýšľali, že by mali niečo zmeniť. No teraz sa zdalo, že Tomáš už dlhšie o niečom konkrétnom uvažuje...

-Neľakaj sa. -zasmial sa, keď videl Adin prekvapený výraz. -Bol to taký básnický výrok, rozumieš. Myslím, že na to máme ešte čas.

-Aj ja si myslím. -odvetila stručne. Tomášovi bolo jasné, že o tom nechce hovoriť. -Vieš, Tomáš... -začala opatrne. Chcela zo seba čosi dostať, no nevedela ako a či je práve teraz správna doba. -Chcela by som ti niečo povedať.

Skúmavo si ju premeral.

-Niečo vážne? -prikývla. -Nechceš to nechať na neskôr? Miláčik, toto je náš deň a ja nechcem aby sa pokazil.

-Nie, neboj, nie je to nič zlé...Ja len...Vieš, keď si prišiel domov a rozprával o tom, že tvoj šéf končí a ty nevieš, čo ďalej...

-Vtedy som si to myslel. Nečakal som, že sa to takto vyvinie. No tak, miláčik, zabudni na to.

-Nie, ja...Vieš, vtedy som premýšľala, že by som si možno mohla nájsť nejakú prácu.

-Ty? -zarazil sa. -A načo? Ja zarábam dosť a...

-Peňazí nikdy nie je dosť. -skonštatovala múdro, -Môžeme si trebárs začať na niečo šetriť alebo niečo také. Chápeš ma? Ja proste tiež potrebujem prispievať do rozpočtu.

-No, brániť ti nemôžem. -povedal so zamračenou tvárou. -Ale ak mám byť úprimný, tvoja novina ma nijako neteší.

-Myslela som si, že ťa to nebude tešiť. -prikývla, -Ale bol to len nápad, ľahko sa ho vzdám. Budem doma, každý deň ťa budem čakať, keď prídeš z práce... Nemôžem si sťažovať.

-Si hrozná. -uškrnul sa. -Vieš čomu sa niekedy divím?

-Čomu? -spýtala sa žartovným hlasom, lebo si práve prikladala pohár k ústam.

-Že nám to klape.

-Hm. -prekvapene zdvihla pravé obočie, na čo sa jemne usmial. -Vieš, že niekedy sa to pýtam sama seba? Akoto, že nám to tak klape, keď sme tak odlišní...Tak iní.

-Protiklady sa prosto priťahujú. -skonštatoval s úsmevom. -U nás to teda platí dvojnásobne.

Ada sa slabo zachichúňala a znova zdvihla pohár.

-Tak na nás, na protiklady a našu budúcnosť!

???

Svitla nedeľa. Krásna, slnečná, ale chladná. Ade a Tomášovi, ktorí sa ešte stále vyvaľovali v posteli, však bolo teplučko.

-Včera mi bolo krásne. -šepla Ada a prešla Tomášovi prstom po perách. -Už dlho som sa necítila tak úžasne.

-To bolo mojim cieľom. -skonštatoval hrdo Tomáš, prehrabujúc sa v jej vlasoch. Ležali oproti sebe, úplne blízko, aby si mohli nežnými dotykmi dokazovať svoju lásku. -Chcel som ťa potešiť a ešte väčšmi rozveseliť tvoje krásne oči.

-Podarilo sa. -prikývla Ada a pobozkala ho na špičku nosa. -A na dnes máš nejaký plán?

-Hm, nie. -skúmavo na ňu pozrel. -Máš niečo zalubom?

-Nie, nie, ja len že sa mi nechce variť.

-Čo s tým urobíme? Pôjdeme sa niekde najesť?

-Nestačí ak objednám pizzu? Už dlho som nejedla dobrú klobásovú so šampiónmi a kukuričkou...

-Nie je to zlý nápad. Zahráme sa na Ameriku. -zasmial sa Tomáš a vzal do ruky mobil, čo mal doteraz položený na nočnom stolíku. Ada ticho sledovala, ako vyťukáva zdĺhavé telefónne číslo ich obľúbenej pizzérie a ako objednáva chutnú pizzu.

Keď zložil, pritisla sa k nemu ešte bližšie a hlasno si vydýchla. Bola úplne šťastná.

-Som rada, že ťa mám. -zdvihla k nemu hlavu a pozrela do očí. -Neviem si predstaviť, čo by som robila, kebyže neprídem do Nitry.

-Bola by si niekde doma a drela pre rodičov. -keď zbadal jej smutný pohľad, rýchlo zaspätkoval. -Prepáč, nechcel som. No tak, už na to nemysli, je to etapa, ktorá je už za tebou. -ľahko ju pobozkal na pery, na čo sa zasa usmiala.

-Trápia ma ešte stále. -povedala však po chvíli zamyslene. -Neviem čo som im urobila, keď ma tak neznášali. Vieš, vždy som si priala mať milujúcich rodičoch, ktorý sa mi budú starať svojho vnuka alebo vnučku, keď my budeme v práci, mamu ktorá mi bude piecť buchty a nosiť mi v pohári zaváraniny... Nič sa nesplnilo. Ani z tvojej, ani z mojej strany.

-Nechýbajú si. -priznal sa Tomáš. -Moji rodičia nie sú takí zlí alebo agresívni ako tí tvoji, aspoň teda čo si rozprávala. Ale sú strašne otravní a...ja neviem. Nikdy som ich neobľuboval, vždy vedeli prísť v nesprávnu chvíľu, chceli mi dávať síce rodičovské, ale otravné rady. A ja som sa už chcel postaviť na vlastné nohy, chápeš. Niekedy som sa s nimi preto pohádal, potom ma to mrzelo...Ale odkedy nežijem s Oľgou, nejavia o mňa záujem.

-Mhm, vadím im. -pritakala Ada, na čo sa na ňu nespokojne pozrel.

-Nie, majú ťa radi, vždy mali. Keď si k nám prišla za chlapcami a oni boli tiež u nás...Nevedeli si ťa vynachváliť. Mama sa pri tebe veľmi nasmiala. Fakt ťa spomínala iba v dobrom a hovorila, že keby chcela mať dcéru, priala by si, aby bola ako ty.

-Lenže keď sme sa na seba začali dívať inak, už som v ich očiach nebola tá dobrá, zlatá Ada.

-Prestaň! -ohriakol ju Tomáš ticho.

-Ale je to tak. -nástojila si na svojom, pričom mu sústavne hladila hruď. -Viem, že im náš vzťah vadí. A ak mám pravdu povedať, okrem Janky, Marty a Veroniky nepoznám nikoho, komu by náš vzťah nevadil.

Na chvíľu obaja zmĺkli.

-Adi? -ozval sa Tomáš.

-Hm?

-Nepremýšľala si, že by si zavolala domov? -zaskočil ju svojou otázkou. 

-Nie. -priznala úprimne, no dosť ju to rozrušilo. -Neviem načo. Čo by som im povedala? Ako by som ich oslovila? Bolo by to zbytočné.

-Ako myslíš. -pripustil. -Len ma tak napadlo, že by možno radi vedeli že si v poriadku a že...

-A že mám priateľa, nový život, že som šťastná... -hlasno si vzdychla. -Nie, miláčik, ich nič také nezaujíma.

-Ako vieš? Možno im chýbaš. Možno si neuvedomili, čo pre nich znamenáš, kým si neodišla. Nepoznáš to príslovie? To, čo máme a ako veľmi to pre nás znamená si uvedomíme až keď to stratíme.

-Stratili ma už dávno. -odsekla jemne. -Nič to s nimi neurobilo. Vedeli že ich neznášam a len čakám na prvú príležitosť odísť.

-Áno, ale možno keď si odišla...Ja neviem. Sú to len úvahy. Možno by si ale mala...

-Radšej nie. -uzavrela všetko jednoducho, -Zatiaľ sa na to necítim. Nemám v sebe toľko odvahy, ani chuť. Nechcem počuť ich otázku: Načo voláš? To by ma odrovnalo. 

-Ako myslíš. -povedal s odstupom Tomáš.

Vtom z chodby zazvonil telefón. Obaja sa strhli.

-Ako sa to hovorí? -zvraštila čelo Ada. -My o vlku a vlk za dverami?

-Myslím, že sa to do našej situácie doslovne nehodí, ale v podstate máš pravdu. -zasmial sa a sledoval, ako sa pokúša vstať. O chvíľu už jej kroky zazneli v chodbe.

-Prosím? -zdvihla rázne slúchadlo.

-Adi? -zaznel veselý Martin hlas. Prekvapilo ju, že volá práve ona.

-Marti? Prosím ťa, nečakal som tvoj telefonát.

-Sľúbila som ti predsa, že ak na niečo narazím, ozvem sa.

-A? Žeby to išlo tak rýchlo.

-No áno. -zasmiala sa Marta bezstarostne. -Niečo by som pre teba mala, ak máš teda ešte záujem.

-Jasné. -prikývla Ada s úsmevom.

-Tak sa môžeme stretnúť?

-Áno, áno, kde?

-V kaviarni na rohu, dobre? Tak o jednej?

-Dobre a koľko vlastne je?

-Čo si ešte spala? -začudovala sa Marta.

-Áno, včera sme boli s Tomášom trochu oslavovať a tak dospávam.

-Aha. No, je pol jedenástej.

-Okej, budem tam. Teším sa, pa.

Keď zložila rozľahol sa po jej tele zvláštny pocit.

-Kto to bol? -ozval sa nedočkavo Tomáš.

-Martička. -Ada sa oprela o trám dverí a pozrela na Tomáša. Bol úplne rozvalený, len v kraťasoch, ktoré hrdo vyhlasoval za pyžamo. Perinu zo seba zosunul, asi mu bolo horko. Vlasy mal riadne strapaté, všimla si, že by sa už mali podstrihnúť. Oči sa mu spokojne leskli, usmieval sa tak krásne, ako to vedel len on. -Ty jeden! -rýchlo skočila za ním späť do postele a pritúlila sa k nemu. V jeho veľkom náručí sa skoro stratila.

-A čo chcela?

-Stretnúť sa. Vraj má pre mňa nejakú novinu. -to, že sa jej novina týka práce, radšej zatajila. Je predsa proti...

-Kedy?

-O jednej v kaviarni na rohu. Nechceš ísť náhodou so mnou?

-Nie, prečo? -zasmial sa ticho.

-Lebo ma spovedáš ako policajt! -šikovne si sadla na jeho brucho a prstom mu zasa prešla po perách. -Ach, Tomáš, fascinuješ ma!

Vyjavene na ňu pozrel, nič viac však nestihol, pretože sa hladne prisala na jeho pery. Nevzpieral sa...

???

Za oknami kaviarne čas rýchlo plynul, no vnútri sa minúty vliekli ako hodiny a sekundy ako minúty. Príjemná, voňavá atmosféra každého srdečne privítala. Aj Adu. Chvíľu postála vo dverách, pohľadom našla Martu, ktorá jej už kývala a potom podišla k nej. Sedela za malým stolíkom v rohu pri okne. Pred sebou už mala kávu, oproti nej jedna teplá čakala na Adu.

-S mliekom a dvojitou dávkou cukru. -usmiala sa Marta a prijala priateľkin bozk. -Ako sa máš?

Ada sa zosunula na príjemnú stoličku.

-Veľmi dobre. Som asi ten najšťastnejší človek na zemi!

-Tak rozprávaj. -popchla ju Marta nedočkavo. Svoj záujem nepredstierala a Ada to dobre vedela a bola jej za to veľmi vďačná. Bola to jej skutočná priateľka. -Čo ste vlastne oslavovali?

-Pamätáš sa, ako som ti rozprávala o Tomášovej práci?

-Áno, je to smutné.

-Vôbec nie! -Ada žiarila šťastím. -Jeho šéf skutočne skončil, no firma nie. Teraz je Tomáš šéf.

-No to hádam nie! -žasla Marta, -Tak to teda gratulujem! Musí byť veľmi spokojný.

-Je. Vieš, bál sa že príde o prácu a teraz si ešte takto výrazne polepšil! Jasné, bude to asi o trocha ťažšia a náročnejšia práca, no bude lepšie platená a vcelku, myslím si, lepšia.

-Ale to potom znamená, že ty si už prácu nehľadáš?

-Neviem. Niečo by som prijala, aby sa niečo ľahké a nenáročné našlo. Tomáš je však proti. Nedáva to moc najavo, no nechce aby som pracovala. A čože si to ty pre mňa našla?

-Je to dobrá a vcelku dobre platená práca na doma.

-Perfektné. -zajasala Ada.

-Vieš, ide o prekladanie románov.

-Ako prosím? -začudovala sa Ada. O takej práci ešte nepočula.

-No áno, niekto to predsa robiť musí. Ako si myslíš, že sa kniha od dobrej americkej spisovateľky Steelovej dostane do našich, slovenských obchodov? No niekto ju musí prepísať. A keď si mi spomínala, že vieš dobre po nemecky a anglicky a vieš dobre písať a prepisovať, potom ti to sadne. Môžeš to aspoň skúsiť.

-A aká by bola pracovná doba?

-Akú si určíš. Viem, znie to neuveriteľne. -doložila, keď videla Adin prekvapený pohľad. -Ale je to tak. Pracovať budeš doma, samozrejme, budeš potrebovať počítať. To ti proste dajú nejaký nemecký alebo anglický podklad a dajú ti trebárs tri mesiace na to, aby si ho prepísala. Kedy ho budeš prepisovať, to si už určíš ty. Môžeš trebárs keď bude Tomáš v robote a ty nebudeš mať čo robiť.

-Hm, neznie to zle. A iste ma to bude baviť.

-Výborne, takže môžem povedať, že prijímaš?

-Jasné, prečo nie?

-Dobre, tu máš adresu nakladateľstva. Šéfuje tam jedna veľmi príjemná žena, volá sa Zlatica. Je výstredná, namyslená pracháčka, ale vie byť fajn. Ale uvidíš ju len keď ti bude dávať materiál, keď ho budeš odovzdávať a keď ťa bude vyplácať. Má neskutočne veľa práce.

-Skvelé. -zasmiala sa Ada a odchlipla si z kávy. -Kedy tam mám zájsť?

-Ja neviem, ale bolo by dobré čo najskôr. Trebárs zajtra ráno.

-V poriadku. -Ada si ešte raz očami prebehla vizitku, potom so spokojným úsmevom pozrela na Martu. -Ďakujem, Marti, ani nevieš aká som ti vďačná. 

-To nestojí za reč, od toho som predsa priateľka, nie?

-A ty ako? Som sebec, ani som sa ťa nespýtala, ako sa máš.

-No skvelo. -prikývla Marta, miešajúc si kávu. -Veď vieš, práca v redakcii je namáhavá a zaberie mi dosť času. Ale dá sa, našťastie mám veľmi trpezlivého muža.

-Ako sa inak má? Dlho som ho nevidela. Naposledy... Hm, kedy to bolo? Tuším na tej párty, ktorú poriadal majiteľ vašej redakcie.

-Áno, áno, pamätám sa. Vtedy ste sa vlastne zoznámili. Bolo to asi pred mesiacom. No, má sa fajn, ale tiež ho akosi zmáha práca. Len sa čudujem, že obaja drieme na plné obrátky a peňazí stále nemáme.

-To tak býva. -pokyvkala Ada hlavou. -Ja to síce teraz nezažívam, no keď som žila s našimi, prežívala som si svoje.

-Ozaj, nevieš ako vaši? Veľmi o nich nerozprávaš...

-Nemám čo. -mykla plecom Ada. -Vieš akí ku mne boli a všetko. Nemám sa nimi prečo chváliť.

-Nepremýšľala si, že by si im mala zavolať?

Ada na ňu sklesnuto pozrela. Tak aj ty? Nestačí mi Tomáš? 

-Nie. Ale aj Tomáš mi dnes hovoril, že by som im mala zavolať.

-Podľa mňa určite. Možno teraz všetkého ľutujú.

-Dohodla si sa s Tomášom? -spozornela Ada, všetko však myslela zo žartu. -Veď vravíš presne to isté, čo on!

-Ada, ja z teba umriem! -zasmiala sa Marta. -A načo by som sa s ním dohadovala, že budeme hovoriť to isté? Ty si teda číslo!

-Vážne si myslíš, že by som im mala zavolať? -zvážnela Ada.

-Podľa mňa áno. -prikývla Marta. -Mňa by teda zaujímalo, ako sa majú, či sú v poriadku a či im nechýbam.

-A čo ak mi odvrknú: Načo voláš?

-Aj to sa môže stať, no kým tam nezavoláš, nebudeš mať istotu, či to všetko neoľutovali alebo či sú stále naladení na rovnakej strune. Vieš, vraví sa že risk je zisk a možno to bude aj v tvojom prípade pravda. Nech sa k tebe chovali akokoľvek zle, sú to tvoji rodičia a ja si myslím, že je tvojou povinnosťou ohlásiť sa im.

-Možno. -hlesla Ada. -Ešte si musím všetko premyslieť.

-To áno. -prikývla Marta. -Najprv si všetko dobre zváž. A pouvažuj o tej robote, dobre? Nemusíš tam ísť alebo sa tam choď len tak poinformovať, ale znie to zaujímavo. Myslím, že by ťa to mohlo zaujímať.

-Ďakujem, Marti, si fakt zlatá, že mi takto pomáhaš.

Marta sa len ticho zasmiala a sklonila sa znova ku káve.

???

-Zostalo ešte niečo z tej pizze? -zakričal Tomáš z kuchyne. Ada si práve omotávala mokré vlasy do uteráku, lebo sa zmývala.

-Nie. -pokrútila hlavou, keď vošla do kuchyne. Tomáš stál rozkročený pred chladničkou a očami sliedil niečo, čo by sa dalo zjesť. -Ak chvíľu počkáš, niečo uvarím.

-Nemohlo by to byť niečo rýchle, prosím?

-Jasné, -mykla plecom, -Trebárs špagety?

-Okej, prečo nie? Ja sa idem tiež trocha osprchovať.

Ada mu odpovedala milým úsmevom, potom sa postavila k dresu. Do hrnca nalial vodu a dala ju variť, potom vybrala z poličky špagety. Zvláštne. Vždy som si myslela, že by som im nemala volať. Ale vyzerá to tak, že by sa to patrilo. Navyše, Martička mala, pravdu som ich dcéra a celkom ma zaujíma, čo porábajú. Možno už vážne všetko ľutujú. Ale čo ak nie? Chcem sa zasa sklamať? Áno, risk býva zisk, ale čo ak to v mojom prípade platiť nebude? Mám im zavolať či nemám? Z kúpeľne sa ozval šplechot vody. Ade znel ako rajská hudba. Ale asi by som predsa mala. Keď im zavolám, budem si istá všetkým, čo ma teraz zmáha. Budem vedieť, či sa zmenili alebo nie...Lenže čo ak nie? Ach, bojím sa...Ráze vhodila špagety do hrnca a osolila vodu. Zamyslene pozrela von oknom. Z výšky desiateho poschodia jej Nitra ležala ako na dlani. Slnko jej slabo svietilo do tváre, chystalo sa znova zapadnúť za obzor a pripraviť ľuďom odpočinok...Už sa trocha stmievalo. Ada pozrela na hodiny. Hm...Pol šiestej...O takejto dobe doma vždy varila večeru...Hm, doma? Veď ten dom, kde prežila svoje detstvo, vôbec nie je jej domov. Je to dom bolesti, utrpenia a trápenia. Chcem si znova pripomenúť tú bolesť, ktorá ju vyhnala sem do Nitry? V podstate by som našim mala byť vďačná, nie? zamyslela sa. Keby neboli takí zlí, neodišla by som do Nitry a nezaľúbila by som sa... Nemala by som nič. Tam, na tej malej dedine ma skutočne nič nečakalo. Ale musela som odísť za takých hrozných podmienok? Veď ja som doslova utiekla! 

Váhavo pozrela k chodbe. Len pár krokov ju delilo od telefónu. Už jeden spravila, druhý...No vzápätí sa zvrtla k variču. Špagety predsa! Možno neskôr...

O päť minúť už bolo všetko hotové, špagety sa skveli na stole, pri nich kečup, pomletá zmes na špagety a syr. A Tomáša ešte stále nikde...Skúsim to? Vážne to chcem?

-Hmmm, vyzerá to úžasne. -nadchol sa Tomáš, ktorý sa zrazu zjavil vo dverách. Mokrý ako vždy sa pritisol na Adu a vášnivo ju pobozkal. -Už som hladný že ani nepočujem.

Rýchlo si sadol k stolu a načiahol sa po vidličke.

-Dáš si so mnou? -otočil sa prekvapene k Ade. Stála mĺkvo za ním, hľadela do zeme a nevyzerala nijak šťastne. Vstal a znova k nej podišiel. -Niečo sa stalo?

Váhavo naňho pozrela. Vedel, že o niečom vážne premýšľa.

-Asi...asi... -zhlboka sa nadýchla. -Asi si potrebujem zavolať.

Hneď mu všetko bolo jasné, drsnou a pritom tak jemnou rukou ju pohladil po líci, potom ju sladko pobozkal.

-Rozumiem. -šepol a ticho sledoval ako odišla do chodby.

Zastala. Pred ňou sa skvel starší, biely telefón. Čistý, na prvý pohľad veľmi sympatický. Pomaly vyťukávala číslice. Veľmi dobre si ich pamätala. Zdalo sa jej ich akosi veľa...Nakoniec sa zo slúchadla ozval známi tón. Zvoní to...Joj, prečo toto robím? 

-Haló? -v slúchadle sa ozval známy hlas jej mamy. Bol rovnaký, no predsa akýsi zvučnejší.

-Mami? -vydrala zo seba Ada, v očiach ju pálili trpké slzy. -Ahoj mami.

Na druhom konci bolo ticho, počula však ako mama hlasno dýcha. Iste ju veľmi prekvapila...

-Ada si to vážne ty?

-Áno, ja, mami. Volám ti...lebo som ťa chcela počuť. Je doma všetko v poriadku?

-No, áno, lenže ty tu nie si.

-Divíš sa, že som odišla? -podpichla Ada, musela.

-Nie. -hlesla mama. -Ale obaja s otcom to ľutujeme. Ani si nevieš predstaviť, ako sme ťa hľadali!

-Asi nie moc dobre. -vzdychla, nemyslela to však v zlom. -Tete Oľge do Nitry ste nevolali?

-Volali, ale keď sme sa na teba opýtali, povedala, že nevie kde si a že si u nej nebola.

-Prekliata klamárka!

-Adi, je to tvoja teta.

-Už je to skôr môj životný nepriateľ.

-Hm, zrejme stalo niečo vážne. Adi, prosím, príď znova domov! Príď nás znova pozrieť, ja aj tvoj otec sme oľutovali... Adi, prosím... veľmi ťa prosím... Nesklam ma!

-Nesklamem. -usmiala sa Ada cez slzy. -Kedy môžem prísť?

-Hneď zajtra! Hneď zajtra, miláčik, prosím, hneď zajtra!

-Dobre, poobede, lebo doobeda niečo mám. Vieš, hľadám si prácu.

-Dobre, dobre teda. Budeme ťa čakať, veď hádam trafíš.

-Spoľahni sa. Ahoj.

Ruka sa jej triasla, keď skladala. Keď sa obrátila, uvidela Tomáša ako stál opretý o kuchynské dvere a pozeral na ňu. Nedokázala nič povedať, vážne nič, len sa naňho hodila, pričom kŕčovito plakala. Boli to však slzy šťastia.

-Tomáš, oni sa zmenili! Ľutujú... ach, Tomáš, oni všetko ľutujú!

-Som rád. -mocne ju objímal. Tešil sa s ňou. -Kedy za nimi pôjdeme?

-My? -zarazila sa.

-Hádam si nemyslíš, že ťa v tom nechám samu, anjelik? Pôjdem s tebou, aj keby si nesúhlasila a pripútala ma doma!

-Ach, Tomáš, ďakujem. -ešte väčšmi sa k nemu pritisla. -Ďakujem osudu, že mi ťa dal. Strašne ťa ľúbim!

???

Slnko znova vyhuplo spoza obzoru a osvietilo zobúdzajúcu sa Nitru. Na oblohe sa zjavilo pár tmavých mrakov, ktorých však postupne začalo pribúdať.

Ada si vykračovali preplnenými ulicami oblečená v pohodlnej sukni pod kolená, v teplých čiernych silonkách a teplom kabátiku. V ruke držala vizitku, ktorú jej dala Marta. V jej vnútri sa odohrával tichý boj, bola veľmi nervózna a šťastná zároveň.

Konečne. Jej bystré oči objavili veľký nápis na budove: Pelson. Meno jej novej práce. Pomalým, váhavým krokom vykročil k schodom pred budovou, ktoré ju doviedli až pred vstupné dvere. Budova nebola nijako veľká, každý kút sa musel užitočne zapratať. Hneď ako vošla, privítala ju milá tvár ženy, sediacej za stolíkom v pohodlnom kresle. Pred ňou sa leskla obrazovka počítača, prstami niečo usilovne vyťukávala do klávesnice.

-Dobrý deň. -pozdravila Ada a opätovala žene úsmev.

-Dobrý, prajete si?

-Áno, poslala ma sem priateľka, vraj by sa tu pre mňa našla nejaká práca prekladateľky.

-Ach, vy musíte byť Ada! -usmiala sa žena. -Ste na správne adrese. Marta mi už volala a povedala mi, že prídete.

-No...to ma teší... -Ada bola v pomykove. Tá Marta jej naozaj pomohla, kde sa dalo. -Takže ma môžete prijať?

-Martička sa za vás zaručila, no i tak musíte ísť za šéfkou, až tá rozhodne. Priniesli ste si nejaké osvedčenia?

-Áno, pravdaže.

-Tak teda po schodoch hore a prvé dvere vľavo.

Ada venovala príjemnej žene ešte jeden úsmev a potom vykročila, ktorým smerom ju žena poslala. Schody sa jej zdali nekonečne dlhé a keď konečne vystúpila na prvé poschodie, chvíľu lovila v pamäti, do ktorých dverí to má vlastne ísť. Bola taká nervózna...

Najprv na dvere nesmelo zaklopala, keď sa z vnútra ozval hrubý hlas ženy, neváhala a otvorila ich. Pred ňou sa zjavila útulná, malá kancelária s nábytkom najrôznejších veľkostí a farieb. Priamo oproti nej sedela za veľkým písacím stolom elegantná žena a držala v ruke slúchadlo. Rýchlo mávla Ade, aby sa posadila oproti nej. Ada si hneď všimla skvelo pestované, dlhé nechty, ktoré svietili na červeno. Na sebe mala drahý bordový nohavicový kostým, prsty mala obsypané zlatými prsteňmi, na ušiach sa jej skveli veľké, kruhové náušnice. Pred sebou mala rozložený notebook a veľa papierov. V poličkách všade okolo boli poukladané knihy, akési spisy vo farebných obaloch a hŕby perfektne usporiadaných papierov.Aj napriek ohromnému počtu všadeprítomných vecí a papierov, nikdy nebol ani náznak neporiadku. Adu to všetko hneď nadchlo.

Žena si zložila okuliare a prísne si Adu premerala. Asi čakala niekoho staršieho...

-Takže, vy ste Ada?

-Áno.

-Á máte záujem pracovať u nás?

-Áno.

-Prečo práve u nás?

-No, túto prácu mi doporučila priateľka. Vravela, že sa na to hodím.

-Aha. -Zlatica si čosi napísala na malý hárok papiera. -Máte nejaké osvedčenia o štúdii?

-Pravdaže. -Ada jej podala všetko potrebné. -Vyštudovala som strednú žurnalistickú školu zameranú na štúdium nemeckého a anglického jazyka. Chcela som ísť na vysokú, no, žiaľ, z rodinných dôvodov to nešlo.

-Vidím, že ste sa skvelo učili. -zdvihla Zlatica spokojne zrak. -Nuž, nevidím dôvod, prečo by som vás nemala zamestnať.

Ada ticho zaplesala.

-Ale musím vás na niečo upozorniť. Viete, máme tu také nepísané pravidlo - keď spolupracujeme, tykáme si.

-Jasné, jasné. -usmiala sa Ada. -To mi nerobí problém.

-Ja som Zlatica, ako už iste vieš a budem ťa tu trochu navigovať. Podľa všetkého je toto tvoja prvá práca, že?

-Áno, ale verím že ma bude prekladanie baviť.

-Bola si už niekedy v zahraničí, Adi?

-Áno, ale akurát v Taliansku.

-Hm, prax v cudzom štáte by ti prospela.

-Čože? -Ada vypleštila oči.

-Neľakaj sa, myslela som to tak, že by ti prospelo, kebyže navštíviš Nemecko alebo Ameriku, rozumieš, aby si mala s jazykom prax. Ale keď si nenavštívila, nevadí, ako vidím oba jazyky si zvládla výborne. Takže, dáme si skúšobnú dobu, dobre?

Zlatica vstala, podišla k veľkej polici a zložila z nej veľký, hrubý modrý spis. Vybrala z neho žltú obálku, položila ho späť a znova si sadla.

-Takže, toto je tvoja práca. -opäť si niečo napísala do notesu. -Máš na jej prepracovanie dva mesiace. Nie je to nič ťažké, snáď to stihneš.

Ada s úsmevom prijala obálku a otvorila ju.

-Hm, Zasnené oči... -prečítala s úsmevom názov v angličtine. -Nemaj obavy, všetko stihnem.

-To sa mi páči! -prikývla Zlatica a podala jej ruku. -Takže spoločníčky. Veľmi ma teší, Adi, že mi ťa Marta poslala, vidím, že budeme skvelý tím. Teším sa na našu spoluprácu. Prosím, tvoje papiere. Iste ich ešte budeš potrebovať. -Zlatica sa ticho zasmiala. Ade pripadala presne taká, ako ju Marta popísala - príjemná, bohatá a zaneprázdnená.

-Tak ahoj, stačí ak prídem až keď to dopíšem?

-Jasné, čím skôr to bude, tým lepšie, ale zasa sa nepremáhaj, zlatíčko. Potom si pohovoríme o platových podmienkach, dobre?

-Dobre, maj sa.

Spokojná za sebou zavrela dvere. Žeby to všetko vážne šlo tak ľahko? Je možné, aby som zo mňa behom pol hodiny stala šťastne zamestnaná žena? Úžasné! Milo pozdravila ženu pri dverách a vyšla von. Medzitým sa spustil slabý dážď. Trocha zmokla kým došla na autobusovú zastávku. Našťastie nemusela dlho na autobus čakať.

???

Keď otvorila dvere bytu, ovanula ju známa, príjemná vôňa - ich vôňa. Cítila sa neskutočne príjemne, keď sa zvalila v obývačke do kresla a trocha si natiahla nohy. Aká bola len šťastná! Navyše, dnes konečne po dlhej dobe uvidí rodičov...Už len počkať Tomáša, až príde z práce...Ach, už aby bol doma! Hneď vyrazíme... Hneď ako príde, naje sa a možno prezlečie. Ach, hrozne sa teším! Zrazu jej pohľad skĺzol na tašku, pohodenú pri kresle, v ktorom sedela. Načiahla sa po nej a vytiahla z nej podklad, ktorý jej dala Zlatica. Najprv si preštudovala prvú stránku, potom druhú, tretiu, štvrtú... Celkom sa do zaujímavého príbehu mladej ženy Connie pohrúžila. S úľavou zistila, že celý príbeh má len stopäťdesiat strán, takže ho stihne prepísať do daného termínu. Vyzerá to vcelku zaujímavo. Pútavý príbeh, príjemná hlavná hrdinka a dobré zápletky. Myslím, že z tejto knihy sa stane trhák. Len je škoda, že sa nikto nikdy nedozvie, kto tú knihu preložil. Veď na knihách zahraničných autoriek nie je meno prekladateľa. Aspoň som si ho tam teda nikdy nevšimla. 

Zrazu sa z chodby ozvalo tresnutie dverí. Ada podskočila dva metre s celým kreslom od strachu. Ako si len vydýchla, keď sa v obývačkových dverách zjavil vysmiaty Tomáš! Mal takú skvelú náladu, že si ani vôbec nevšimol jej mŕtvicový výraz.

-Ahoj miláčik. -zvalil sa k nej a pozrel jej šťastne do očí.

-To...Tomáš, vyľakal si ma! Čo tu robíš?

-Vzal som si na dnes voľno. Nebolo veľa práce a mohli ma uvoľniť.

-Ale prečo?

-No ideme predsa k vašim, nie?

-Ale až poobede. Tomáš, ty jeden, nový šéf by nemal takto začínať!

-Šéf môže všetko, nie? -pritisol sa k nej úplne blízko.

-Aby si nám nespyšnel! -zasmiala sa a prijala jeho vrúcny bozk.

-Čo to máš? -oči mu padli na papiere. Keď uprel na Adu spýtavý pohľad, nevinne sa poškrabala na čele. Už vedel koľko bije.

-Je to príbeh. -vydrala zo seba napokon.

-Príbeh? -nechápal. -Aký?

-No, je to príbeh v angličtine, ktorý mám prepísať do slovenčiny.

-Hmmm... -prekvapene na ňu civel. -Takže si si predsa našla nejakú prácu?

-Hneváš sa? -spýtavo zdvihla obočie.

-Nie, keď je to práca na doma...

-Ale budem potrebovať počítač. A to čo najskôr aby som to stihla odovzdať načas.

-Dobre, môžeme hneď zájsť do obchodu nejaký pozrieť.

-To myslíš vážne?

-A prečo nie? Keď to chceš ty...

-Tomáš! -natešene mu skočila okolo krku. -Ty si ten najúžasnejší muž pod slnkom! Veľmi ťa ľúbim!

-No dobre, dobre, -smial sa, keď bozkávala po celej tvári. -Poďme sa radšej chystať.

-A kam? Do obchodu?

-Aj. A hlavne k tvojim rodičom. Nahnevajú sa, keď prídeme skôr? 

???

Tomáš zvolil ľahké, pomalšie tempo. Ulice boli dosť preplnené a nebezpečné, lebo pod chvíľou spŕchol jemný dáždik a teda boli trocha šmykľavé. Ada tŕpla, v každej prudšej zatáčke čakala, že dostanú šmyk. Tomáš však profesionálne viedol svojho Forda po nie veľmi priaznivej ceste. Len ho mrzelo, že im nevyšiel čas. Obaja museli vytiahnuť zo skríň poriadne teplé kabáty, lebo sa veľmi ochladilo. Studený vietor dul takmer nepretržite a spoločne s ľadovou spŕškou, ktorá sa občas zniesla z oblakov, vytvárali nepríjemné počasie. Pekný, úhľadne zabalený počítač pre Adu sa už skvel na zadnom sedadle auta. Obaja boli s kúpou veľmi spokojní.

-Celkom sa domov teším. -šepla Ada znenazdajky. Tomáš jej venoval letmý pohľad, potom sa zasa radšej venoval ceste.

-Ani sa ti nedivím. Museli ti veľmi chýbať, aj napriek tomu ako ťa trápili. Rodičia sú hold rodičia.

-Áno, máš pravdu. -prikývla Ada zadumane. -Som zvedavá na náš dom! Či sa zmenil alebo je stále rovnaký, či sa mi bude zdať cudzí...

Cesta ubehla pomerne rýchlo, veď ich cieľ cesty od Nitry nebol príliš ďaleko. Keď vchádzali do malej, roztomilej dedinky, privítali ich dve vysoké lipy a erb dediny. Hneď za lipami sa už do výšky týčila požiarna zbrojnica, obchodík a mäsiarstvo. Ďalej sa cesty rozchádzali, bolo tam akési rázcestie s tromi možnými voľbami - ako to býva aj v rozprávkach - cestou doľava, doprava a rovno. Tomáš podľa inštrukcií Ady zabočil doľava. Pred nimi sa vynorila Ľavá časť dediny, ako ju obyvatelia s obľubou nazývali. Bývali v nej skôr staršie generácie, ktoré si už čo to prežili. Adini rodičia mali dom napravo, hneď vedľa veľkého, dlhého výbehu. Ada kedysi snívala, že tam bude chovať divé stádo koní. Teraz bol výbeh úplne spustnutý a zarastený burinou, plot bol na spadnutie a nikde nebolo ani stopy po divých koňoch, preháňajúcich sa hore - dole. Ada si hlasno vzdychla, keď jej pohľad padol na starú, drevenú bráničku, ktorou sa vchádzalo do výbehu. Kedysi pri nej rada sedávala a snívala...

Dom Adiných rodičov bol veľmi veľký - ako spomínala. Dve poschodia a podkrovie. Na streche sa skvela nová, tmavohnedá škridla a drevený latkový plot pred domom tiež vzýval novotou. Malá záhradka, v ktorej sa Ada starala o kvety najrôznejších farieb, už vôbec nebola zátiším s kvetmi, ale malým parkom s tromi nízkymi kríkmi a rôznymi okrasami. Na masívnymi dubovými dverami nevisela veľká strieborná podkova pre šťastie, miesto bolo prázdne a nevýrazné. Malá garáž za domom už nebola taká sympatická na pohľad - staré drevené dvere zamenili za nové, plechové, ktoré sa síce ľahšie otvárali, ale k domu sa vôbec nehodili. Dlhé, betónové pásy vedúce ku garáži boli tiež vymenené - namiesto popukaného betónu, ktorý si tam trónil, keď Ada odchádzala, bola do trávy vsadená početná, farebná dlažba. Ada na nej videla, že sa autom veľmi nejazdí. V oknách už nesvietili žiarivo biele záclony, nahradili ich umelohmotné, ťažké rolety. Dom vyzeral síce modernejšie, ale Ade sa nepáčil. Mala rada ten dávny, starodávny štýl, v ktorom si s rodičmi spoločne žili...Toto sa priečilo všetkým jej predstavám o návrate domov. Veď to nie je môj domov! Všetko zmenili! Dokonca aj jej obľúbenú podkovu zvesili a nad dverami bol kus prázdneho, nezaplneného miesta. Podkovička pre šťastie sa tam predsa hodila... Znova si vzdychla, tento krát však smutne, sklamane.

-Je iný? -nechápal Tomáš, keď autom zahol na malý kúsok trávy pred domom.

-Úplne. -prikývla Ada. -Zmizli záclony, urobili iný plot, zničili mi moju záhradku a urobili z nej parčík, zmizla aj podkova nad dverami, ktorú som mala tak rada...Všetko je iné. Ach!

Pomaly vystúpili. Nikam sa nehnali, ani Ada, ani Tomáš. Ada snívala, spomínala, Tomáš sa snažil nahodiť rovnaké tempo ako ona. Bol tam kvôli nej a ak chcela pol hodinu stáť a dívať sa na úplne zmenený dom, musel do akceptovať a mlčky pri nej stáť.

Po chvíli dívania konečne nabrala odvahu a položila prst na zvonček.

-Hm, tak aj ten zmenili! -vzdychla znova, keď až k nim doletela úplne nová a príliš výstredná melódia zvončeka.

Vo dverách zjavila hlava neznámej ženy. Chvíľu si návštevu mlčky prezerala, potom sa vystrčila celá a zakričala cez celý dvor:

-Čo si prajete?

-Takto vždy vítajú návštevu? -zakliala Ada ticho. -Prišla som za rodičmi. -oznámila žene po chvíli. Už z prvého pohľadu jej bola slúžka, ktorú si jej rodičia očividne najali, úplne nesympatická. Bola veľmi tučná, modrobielu zásteru mala nakrivo uviazanú, riedke vlasy mala zopnuté pár sponkami, veľké, tmavé oči bezočivo vykúkali z jej bacuľatej, nesympatickej tváre. Hlas mala hrubý, presne tak isto odpudzujúci a hrozivý ako jej mama, keď sa hnevala. Tlsté, mäsité pery sa iste nevedeli pekne usmievať.

-Počkajte. -zasyčala a stratila sa za dverami.

-Skutočne milé privítanie! -hromžila Ada. Tomáš mlčky stál vedľa nej a ľavou rukou ju objímal okolo drieku.

Po chvíli čakania sa vo dverách zjavila ďalšia žena - Ada v nej len ťažko spoznala svoju mamu - Kláru. Na očiach jej sedeli nepekné okuliare s hrubými, čiernymi rámami, na sebe mala starú, skladanú, sivozelenú sukňu a vypĺznutý nepekný svete. Vlasy mala riadne podstrihnuté a utiahnuté hrubou gumičkou. Jediné, čo bolo na nej pekné, boli jej pery, vykrivené do milého úsmevu.

-Dieťa moje! -zvolala radostne a rozbehla sa k bráničke s kľúčom. Na dvakrát ju odomkla a dokorán otvorila. Ada sa pretisla dnu, Tomáš ju nasledoval.

Mama sa jej hneď hodila okolo krku, šťastná, dojatá. Slzy sa obom natisli do očí, mame pretekali popod otrasné okuliare a zmáčali jej celú tvár. Plakala oveľa viac ako Ada.

-Konečne si doma, drahúšik môj, dcérenka moja jediná! S otcom sme sa ťa nevedeli dočkať! A... -pohľad jej padol na Tomáša. Dobre ho poznala, Oľga sa jej ním veľakrát nadšene chválila. -Tomáško, prišiel si ako jej doprovod? Iste ťa Oľga vystrojila.

-Pozhovárame sa dnu, dobre mama? -súrila ju Ada lebo cítila, že Tomáš by chcel hneď vychŕliť na svetlo sveta pravdu o nich dvoch.

Mama neváhala, hneď sa otočila späť k domu. Tlsté, vrtké nožičky rýchlo kládla na schodíky, ktoré viedli k domu. Keď za oboma zavrela dvere, rozľahlo sa všade okolo nich hrobové ticho, ktoré prerušoval len tikot hodín v kuchyni.

Ada sa zmätene rozhliadla. Vonku bolo všetko iné, no vnútri bolo všetko po starom. Stáli v dlhej chodbe, na ktorej konci bola obývačka. Naľavo od nich boli dvere do kuchyne, napravo schodište a pár malých izieb. Mama ich posúrila, aby sa chytro vyzuli a už aj ich ťahala do obývačky, nespúšťajúc z krásnej Ady oči.

V obývačke bolo tiež všetko po starom. Starý, tmavohnedý nábytok bol dobre udržiavaný, hnedá sedacia súprava by sa však potrebovala dať riadne do poriadku. Veľké húpacie kreslo, pristavené pri jednoduchom, tehlovom hrbe sa hojdalo sem a tam, s nízkym, šedivým starým pánom.

-Otec? -zvolala prekvapene Ada. Nezmenil sa... Stále len sedí vo svojom kresle, lenivý, odrezaný od okolného sveta s jedinými priateľmi - televíziou a novinami. 

-Ada! -oči mu ožili. -Tak si prišla! -s námahou sa postavil a spravil pár krokov smerom k nej. Potom si padli do náručia. Ada mala zasa oči podliate slzami, otec však stál pevne ako skala, bez náznaku sĺz šťastia. No bol dojatý, bol šťastný a dával to jasne najavo. -Ako som sa na teba tešil, dcérenka moja! Báli sme sa o teba. Ja aj tvoja mama sme veľa nocí prebdeli, čo sme premýšľali, kde si a čo robíš. A! Tomáš! -radostne si podali ruky. -Ako sa má Oľga?

-Žiaľ, nie veľmi dobre. -začala Ada, no mama ju vzápätí prerušila.

-Posaďte sa sem! Dáte si kávu alebo čaj?

-Kávu. -prikývla Ada, -Obaja.

-Selma! -zvolala mama hlasno, o chvíľu už pri nich stála tučná, nepríjemná slúžka s mučeníckym výrazom. -Prines nám tri kávy a jedno dobre vychladené pivo!

Keď Selma zmizla, mama začala Adu obsypávať otázkami.

-Tak ako, dieťa? Kde si sa ubytovala?

-No, u Oľgy. Spočiatku. Skvelo som sa zabývala, Oľga si našla prácu a ja som bývala zatiaľ doma a starala sa o domácnosť. Aj mi za to niečo platila, takže som si nežila zle. Ale potom som sa odsťahovala.

-Hm, našla si si byt? -usmiala sa mama.

-Tomáš našiel byť. -upresnila Ada. Stále nevedela, ako rodičom oznámiť, že ona a Tomáš žijú spolu. Vedela, že to pre nich bude šok, veď boli zvyknutý Tomáša vídavať po boku Oľgy. 

-Aký si starostlivý, Tomáško! Vždy som vedela, že si dobrý človek! -usmiala sa mama vrúcne. -A ako sa ti darí, drahúšik, keď si sa postavila na vlastné nohy?

-Mama, ty to nechápeš! -prerušila ju Ada nervózne. -Ja v tom byte nežijem sama.

-Našla si si priateľa? -spýtal sa otec nadšene. 

-Áno.

-A prečo si nám ho nepriviedla predstaviť, ty tajnostkárka?

-Veď, priviedla. -Ada pozrela na Tomáša, ten jej vzápätí mocne chytil roztrasenú ruku. Mama a otec na nich prekvapene pozreli.

-Čože? -zhíkli jednohlasne. -Vy dvaja...

-Pani Klára, ja viem, že je to zarážajúce, ale ja vašu dcéru skutočne ľúbim a verím, že to pochopíte.

-Nuž, -nemala slov. -Ale...ako...A čo Oľga?

-Ja a Oľga sme sa rozišli, Oľga mala už dávnejšie priateľa. Chápete, naše manželstvo bolo iba formálne.

-Čo dodať? -aj otec bol zarazený. -Riadne ste ná s šokovali, tomu sa hádam nedivíte. Ale viete, -mierne sa nahol vo svojom pohodlnom kresle, -Vždy som vravieval: nech žije láska! A vravím to aj teraz, hoci ma to zarazilo a asi by som vás mal za to odsudzovať.

-Ďakujeme, zatiaľ nám všetko vychádza. -usmiala sa spokojne Ada. -A čo vy? Máte sa?

-Ále, ide to. -mávol rukou otec a so zdvihnutým obočím pozrel na Selmu, ktorá práve vpochodovala s tácňou do obývačky a začala na stôl rozkladať kávu, pivo, cukor, mlieko...

-To vieš, keď si tu neni, život sa neskutočne vlečie... Adi, rada by som ti povedala, že nás veľmi mrzí...

-Myslím, že je zbytočné ospravedlňovať sa, mama. -prerušila ju Ada a pritiahla si k sebe svoju kávu. -Čo sa stalo sa neodstane a nemá zmysel sa k tomu vracať. Som tu, aby sme začali odznova, tak to, prosím ťa, nepokaz.

-Ako myslíš. -usmiala sa mama vrúcne. -Som vážne rada, že ste prišli. Adi, ani nevieš, ako ma teší, že si šťastná a takáto... vitálna! Si skutočne úplne iná a mňa pohľad na teba hreje pri srdci.

-To som rada.

-Takže, prespíte tu? -navrhol otec, na čo Ada rezolútne pokrútila hlavou.

-Nie, nemôžeme, Tomáš musí ísť do práce a mňa doma tiež čaká moja práca.

-Ty si si niečo našla? -žasla mama. -No dobre, keď tu nebudete spať, tak si teda švihnime, aby ste nám stihli všetko porozprávať! A chcem vedieť detaily, jasné?

Obývačkou sa ozval hlasný smiech. 

???

-Tak vidíš, nakoniec sa tvoji rodičia ukázali ako fajn ľudia. -Tomáš si spokojne vyklopkával na volante neznámu melódiu. Na semafore zasa raz chytili červenú...

-Mhm. -Ada bola tuho zamyslená, hlavu mala naklonenú nabok, ľavou rukou si neúnavne žmolila tenký prameň vlasov. -Nečakala som takú zmenu.

-Som rád, že to takto dopadlo.

-To aj ja, ani si nevieš predstaviť ako! Ale veľa vecí bude teraz komplikovanejších.

-Napríklad? -nechápal.

-No, už budem musieť byť poslušná dcéra. Chápeš, občas zavolať domov, občas prísť k nim... -hlasno si vzdychla. Nebol to však vzdych sklamania, ale vzdych šťastia a úľavy. -Vieš, že je to celkom dobrý pocit?

-Všimla si si ich výrazy, keď sme im o nás povedali? Konečne zelená!

-Všimla. -zasmiala sa sladko, musel sa na ňu pozrieť, akoby sa chcel uistiť, že je skutočne pri ňom. -Nijako sa im to nepáčilo. Ale nekričali moc na nás...

-Hmmm, veru nie. Máš skvelých rodičov, prijali to celkom dobre. Hlavne otec. Čakal som, že ťa bude poučovať a dohovárať ti, že som na teba príliš starý...

-Vedel by, že to nemá zmysel. -odmlčala sa. -Hm, tak sa nakoniec ešte takto dobre vyfarbili...

-Čo? Hádam si nečakala, že sa ukážu v zlom svetle? Chcú ťa predsa späť.

-Myslíš? -vyvrátila k nemu hlavu.

-Jasné, je len otázkou času, kedy sa opýtajú: A nechceš sa k nám vrátiť? Aj napriek tomu, že vedia, že sme spolu a že je nám spolu dobre. Alebo ti aspoň povedia: Keď sa rozídete alebo keď vám čokoľvek nevyjde, dvere nášho domu sú pre teba vždy otvorené, rovnako ako naše srdcia.

Ada sa zasmiala. Tomáš nechápal prečo, myslel to predsa smrteľne vážne. Až teraz, keď sa k nej zase na chvíľu obzrel, si všimol, že sa otočila k nemu, zvolila si úplne pohodlný, ležérny sed a pozoruje ho.

-Prestaň! Čo to robíš?

-Skúmam ťa. -povedala len, -Nemôžem?

-No nemala by si. Rozptyľuješ ma.

-Ale nehovor! Čo keby si na chvíľu zastavil?

-A načo, prosím ťa?

-Mám ohromnú chuť pobozkať ťa a už ju dlho nebudem chcieť ovládať! Takže ťa varujem, radšej zastav, než sa ti šoférovanie vďaka mojim perám vymkne spod kontroly!

-Ada, ty si fakt číslo! -zasmial sa. Neoponoval však, strhol volant a len čo auto zastalo, pritisla sa k nemu a uštedrila mu vášnivý, dlhý bozk.

-Neviem si bez teba predstaviť svoj život. -šepla, keď sa mu dívala hlboko do krásnych, hnedých očí. -Ľúbim ťa, Tomáš a je mi jedno, čo na náš vzťah povie niekto druhý! Ľúbim ťa, ľúbim! -znova a znova ho obsypala bozkami. Tak veľmi ich predsa potrebovala.

Ach, Tomáš, môj sladký Tomáš! Neprežila by som bez teba ani jeden deň, nemohla by som dýchať...Nebola by som to ja. Bez teba by v mojom živote nebolo nič na správnom mieste. Ach, ako nám všetko skvelo klape! My sme tá najšťastnejšia a najlepšia dvojica pod slnkom. No fakt! Cítim to, láska moja, cítim, že patríme k sebe ako oblaky patria k nebu, ako listy patria k stromu...Sme si súdení, viem to. Môj príchod do Nitry... Nič nebola náhoda. Už dlho, Tomáš, veľmi dlho k tebe cítim hlboké city. Už od tej noci...Nech vravel kto chcel, čo chcel, ja viem že tá noc, ktorá nás oboch tak zaskočila, bola našim začiatkom. Áno, bol to začiatok nášho vzťahu, ktorý naplno rozkvitol. Ach, láska, som taká šťastná, že ťa mám! Som taká šťastná, že sme spolu a že nám všetko vychádza! Som tá najšťastnejšia žena na Zemi! 

???

Keď odbilo pol ôsmej ráno, obaja už stáli v kuchyni. Ada ešte pripravovala čerstvý pomarančový džús, Tomáš sa hostil na raňajkách. Bol skutočne výdatný stravník, Ada mala z neho radosť. Zjedol všetko, neraz dojedol aj to, čo jej nechutilo.

-Dnes začnem písať. -na stôl položila džbán s džúsom a sadla si vedľa neho. Hneď ju poláskal pohľadom.

-Držím ti palce. Viem, že ti to skvelo pôjde.

-Dúfam. A aspoň si trocha osvojím prácu s počítačom. V škole sme mali počítačovú učebňu a veľmi ma hodiny zamerané na informatiku bavili. Bola som druhá najlepšia v triede! -hrdo vytrčila bradu. Úsmevne na ňu pozrel. -Neveríš? -sladko sa uškrnula naklonila sa k nemu, aby ho mohla jemne pobozkať.

-Ty ma trápiš. -vzdychol, keď sa odtiahla. -Takto krásne ma bozkávaš a ja potom nedokážem odísť do práce! Toľko hodín stráviť bez teba...

-Doteraz si sa nesťažoval. -podpichla s úsmevom.

-Trápi ma to už dávno. -priznal sa. -Asi budem musieť odísť z práce!

-Tento tvoj čierny humor vôbec nie je vtipný! -napomenula ho.-Vieš si predstaviť, čo by sme robili, kebyže odídeš z práce?

-Nie. -zasmial sa. -Bol to fakt len žart.

-Ja viem, veď to tak beriem. -pokrčila plecami.-Ozaj, kedy zavoláme chlapcov?

-Chlapcov? -na chvíľu sa zarazil, potom mu to došlo. -Ach, jasné, našich chlapcov... No, neviem. Kedy chceš.

-Čo ja viem...Dlho tu už neboli a celkom mi chýbajú.

-Zavoláš Oľge? -zarazil ju svojou nečakanou otázkou. Doteraz vždy radšej volával on.

-Prosím? -spýtavo zdvihla obočie. -Tak to teda ani nápad! S tou príšernou ženskou, ktorá sa kedysi vyhlasovala za moju tetu, nechcem nič mať!

-Ale Adi, -prosíkal. Vážne mu na tom záležalo. -Viem, doteraz som volával ja, ale...Veď je to otázka desiatich sekúnd. Povieš jej, že sa zajtra pre chlapcov o tretej zastavíme a je to.

-No keď myslíš... -neochotne vstala a prešla do chodby. Pomaly zdvihla slúchadlo a z papierika, ktorý ležal pri telefóne, vytočila Oľgine číslo. Nemusela dlho čakať, o pár sekúnd zaznel v telefóne Oľgin hlas.

-Prosím?

-Ahoj, Oľga. -ozvala sa Ada smelo, akoby pred chvíľou vôbec nemala strach zavolať jej. -Ja... chcem ti len povedať, že by sme si s Tomášom zajtra chceli vziať chlapcov.

-Výborne, lebo som si niečo dohodla a vlastne mi poslúžite, ak ich vezmete preč. Povedz, nedalo by sa, aby u vás prespali?

-Je mi to ľúto, posteľ je u nás len jedna.

-No veď hej, ale máte gauč a ...

-Vážne to nepôjde! -prerušila ju. -Takže prídeme zajtra o tretej.

-No jasné. A kam pôjdete? K vám domov alebo niekde von?

-Myslím, že ti to nemusím podrobne hlásiť.

-Okej, okej. Budete doma tak o šiestej?

-Možno.

-Dobre, prídem si po nich.

-Nejako to zariadim. Maj sa.

Keď zložila, telom jej prebehla triaška.

-Tak ako? -zaznel Tomášov zvedavý hlas.

-Neznášam ťa za to, že ma vždy dokážeš donútiť robiť veci, ktoré sú mi vrcholne nepríjemné!

-Ty moja zlostná Krasomila! -zasmial sa a stiahol si ju k sebe na kolená. -Nepustím ťa, kým mi nepovieš, že sa za to na mňa nehneváš.

-Nehnevám sa za to na teba. -povedala zmeneným hlasom, snažila sa improvizovať hlas Oľgy, no veľmi jej to nešlo a výsledkom bol len Tomášov smiech.

-Mhm, a ešte chcem pusu.

-Ty nenásytník! -oborila sa naňho s humorom. -Ešte čo by si nechcel?

-Chcem len jednu sladkú pusu a potom musím letieť do práce.

-No dobre, -usmiala sa a vtisla mu na pery sladký, dlhý bozk. -To máš na rozlúčku.

-Keďže som taký skromný, -rozkladal, keď vstávala, -bude mi stačiť jedna pusa. Ale musím sa veľmi premáhať, rozumieš, aby som si nevyžiadal ďalšiu.

-Choď už, ty môj bozkový panáčik! -prestrčila ho cez kuchynské dvere. Keď za ním buchli vchodové dvere, dala sa do umývania riadu.

???

Keď mala riadu umytý, na chvíľu sa posadila ku káve, ktorú si uvarila. Rada sama ticho sedávala za stolom s teplou šálkou v ruke a premýšľala. Raz o Tomášovi, inokedy o ich dokonalom vzťahu, dakedy aj o Oľge a svojej minulosti. Často si vyčítala, ako sa Oľge odplatila za to, ako vľúdne ju prijala do svojho domu a pomohla jej prekonať ťažké obdobie. Utešila sa však tým, že Tomáš pri nej nebol šťastný a ich manželstvo by sa časom rozpadlo aj bez jej pomoci. Bola presvedčená, že manželstvo bez lásky je o ničom a teda dlho nevydrží.

Keď vypila kávu, ešte chvíľu zostala sedieť. Potom však vstala a pobrala sa k spálni, kde na malý rohový stolík situovali jej nový počítač. Zastala medzi dverami, akoby sa chcela uistiť, či sa jej nesníva. Pokochala sa pohľadom na múdry stroj, potom sa k nemu sklonila a zapla ho. Večer sa u nich zastavil jeden známy z bytovky oproti a pomohol jej doňho nainštalovať potrebné programy. Teraz mala počítač pripravený na prácu.

Najprv sa s ním chcela zžiť. Bezúčelovo otvárala rôzne ikony, až napokon otvorila súbor určený pre preklad jej materiálov. Zo šuplíka v stole vybrala podklad, ktorý jej dala Zlatica a vybrala ho z obálky. Najprv chvíľu čítala úvodný text, potom sa jej zrazu prsty rýchlo rozbehli po klávesnici. Písala bezmyšlienkovite, rýchlo, jej prsty sa šikovne rozlievali po celej klávesnici a spájali do hromady úžasné slová, z nich vety a z viet celé dlhé odseky. Písala aj niekoľko hodín, kým dokázala odtrhnúť zrak od papiera a obrazovky a pozrela na malé stolné hodiny na nočnom stolíku pri jej posteli. Zhrozila sa, bolo pol dvanástej. Úplne ju prekvapilo, akú dlhú dobu dokázala stráviť za počítačom bez toho, aby si uvedomovala, čo vlastne robí a ako dlho to robí. Úplne sa pohrúžila do práce a dojemný príbeh, ktorý mal rovnako napínavý začiatok ako koniec, ju do seba úplne vtiahol. Vžila sa do hlavne postavy, krásnej divošky, žijúcej vo vyhnanstve, skvelo chápala všetky jej problémy, jej lásku i jej nenávisť. Dokonale jej rozumela a vtedy, keď tam sedela a pozerala na hordy preložených strán, pochopila - táto práca ju naozaj baví. Napĺňa ju niečím zvláštnym, niečím čo doteraz nepoznala. Už vtedy, keď preložila len málo zo všetkých stránok, cítila, že ju to bude baviť, dokedy jej Zlatica bude dávať nové a nové podklady. Znova jej zrak spočinul na obrazovke. Vôbec necítila hlad, ani smäd, ani potrebu ísť čosi uvariť. Znova si rozložila prsty po klávesnici, ktorá vzápätí spustila veselú, rýchlu pesničku. Dočerta so všetkým! Konečne som našla čosi, čo ma vážne baví a dáva mi to pocit, že všetko nie je zbytočné a že konečne niečo poriadne vykonám vo svojom živote aj ja. Práca to nie je ťažká, je zaujímavá a plnohodnotná, navyše môžem pracovať aj doma a pracovný čas si určujem sama. A plat? Iste nebude najhorší! Som taká šťastná! Ach, už sa teším, ako to oznámim Tomášovi: Miláčik, konečne viem, čo chcem robiť! Chcem prekladať a byť s Tebou! 

???

Tomáš prišiel z práce skôr. Už o pol druhej so širokým úsmevom otváral vchodové dvere a zhlboka sa nadýchol. Celým bytom sa niesla príjemná aróma sviečkovej. Adu našiel ako sa zvŕta v kuchyni pri sporáku. Trochu ho to prekvapilo, obyčajne, keď prišiel z práce, ju našiel ako sedí a číta alebo sa díva na televízor.

-Ahoj. -pozdravil a pritiahol si ju k sebe. Na pery jej vtisol dlhý, vášnivý bozk. -Ešte len varíš obed? -spýtavo na ňu pozrel. Ona sa však bezstarostne usmiala a odhrnula si zatúlaný pramienok vlasov z čela.

-Nestíham. -zaštebotala skvelo naladená. -Celé dopoludnie som prepisovala.

-A? -nahol sa nad hrniec a slastne sa nadýchol. -Ako ti to ide?

-No povedala by som, že nadmieru dobre. Strašne ma to baví. Je to úžasný príbeh a skvelo sa prepisuje. Fascinuje ma to.

-To som rád. -znova si ju k sebe pritlačil a pozrel jej hlboko do očí. -Vážne, som rád, že ťa to baví.

Mocne ju uchopil okolo pása, pritlačil si ju čo najbližšie k sebe a znova vášnivo pobozkal. Celkom ju to vyviedlo z miery, pod jemný dotykom jeho horúcich pier sa celá zatriasla.

-Ach, Tomáš... -šepla, keď jej rukou prehrabával vlasy, druhú mal stále silne obkrútenú okolo jej tenkého pása.

-Chýbala si mi. -rozjímal nad jej úžasnou krásou. Voňala po levanduliach, tento parfum mal na nej najradšej. -Celý čas som na teba musel myslieť.

-To ma teší. -zachichúňala sa.

Vážne jej pozrel do očí.

-Ľúbim ťa. -vydralo sa z neho, akoby o tom už dávno nevedela.

-Viem, láska. -usmiala sa.

-Chcel som ti to povedať. -vysvetľoval. Túžil po nej tak, ako už dávno nie. -Musel som...potreboval som...chcel som...

Znova a znova ju bozkával. Na pery, na tvár, na krk... Dych sa zrýchlil, srdcia im začali hlasno biť ako zvony na kostolnej veži.

Vtom sa obaja strhli. Z chodby zaznel telefón. Hlasno, otravne. Tomáš hneď naštvane zvraštil obočie.

-Neznášam telefón! -zahundral, keď sledoval Adu ako kráča k zázračnému prístroju, ktorý šikovne dokázal spojiť ľudí aj na druhom konci sveta, vedel však aj dobre otráviť život.

-Prosím? -ohlásila sa Ada a unavene sa oprela o stenu.

-Ahoj drahúšik! -znel Martin optimistický hlas. -Ako sa máš?

-Dobre. Až na jednu maličkosť. -nahodila vážny tón, Marta však v jej hlase cítila trocha humoru. -Vyrušila si nás.

-To ma mrzí. -zasmiala sa pobavene. -Nechcela som.

-No už sa stalo.

-Zlatica ťa pozdravuje. -nahodila Marta veselo. -Chce vedieť, ako ti ide preklad.

-Povedz jej, že skvelo. Už mám niečo prepísané.

-Fakt? Skvelé.

-Dnes som pri tom sedela celé dopoludnie. Strašne ma to baví. Ani obed som nestihla uvariť. -šikovne vykrútila hlavu k sporáku. S úsmevom zistila,že pri ňom stojí Tomáš a usilovne mieša omáčku.

-Takže si si prišla na svoje? Mám z teba radosť!

-A ty ako?

-No, dá sa. Teraz toho máme v práci veľa a ani doma to nie je nič moc. Ozaj, volala si vašim? Pamätám sa, že si o tom vážne uvažovala.

-Volala. -prikývla Ada. -Dokonca sme už u nich boli.

-Vážne? -Marta bola veľmi prekvapená. -A výsledok?

-Boli milí a príjemní. Nie takí, akých si ich pamätám. Tomáš hovorí, že to preto, lebo ma chcú späť.

-Si ich dcéra, pokiaľ sa nemýlim. Iste, že ťa chcú späť. A vedia už o... no, o tebe a Tomášovi?

-Bolo ťažké oznámiť im to, ale úspešne sme to zvládli.

-Hm, a ako reagovali?

-Vcelku dobre. Mama sa tvárila, akoby som jej práve oznámila, že znova ožil Napoleon a otec nám zaželal veľa šťastia. Nič extra, vlastne sa to dalo čakať.

-Si fakt číslo! -žasla Marta. -Koľko vecí si už stihla vybaviť... A máš tak úžasne zvonivý hlas... Je poznať, že si šťastná.

-Áno, a to aj vďaka tebe. Marti, ďakujem za tú prácu. Pomohla si mi.

-No jasné, jasné, veď to predsa kamarátky robia, nie? Okej, už musím končiť. Ideme s deťmi k starým rodičom. Len na chvíľu, ale predsa. Chcela som len vedieť, ako sa máš a ako ti ide práca. Už viem, že je všetko na najlepšej ceste a to teší aj mňa. Tak sa drž, ahoj.

-Maj sa, uži si to.

Akonáhle zložila, ucítila pri sebe Tomáša. Zozadu ju objal a šteklivo pobozkal na krk.

-Kde sme to skončili? -zašklebil sa a začal aj s Adou cúvať.

-Kam ideš? -smiala sa.

-Pokiaľ viem, spálňa je priamo za nami. -vysvetlil sladkým, tichým hlasom.

-Si hrozný! -povedala s úsmevom a otočila sa k nemu. Hneď ju pobozkal.

???

Keď odbili tri hodiny, Tomáš s Adou už stáli pri Oľginých dverách. Všimli si, že celkom prerobila svoju veľkú záhradku pred domom a tiež zrenovovala vstupné dvere - veľké, masívne dubové vymenila za menšie, z neznámeho druhu hmoty. Hoci boli pekné, k celkovému výzoru domu sa vôbec nehodili.

-Skvelé! -Oľga ich nikdy nevidela radšej. -Bála som sa, že ste zabudli.

-Na chlapcov? -Tomáš na ňu podráždene pozrel.

-Pokiaľ viem, bol si v tom dobrý. -vyštekla pripravená na boj. Radšej, ako vždy doteraz, cúvol.

Akonáhle vhupli do obývačky, boli pri nich chlapci. Na chrbte mali obaja svoje obľúbené ruksaky a tváričky im zdobili široké, šťastné úsmevy. Matej sa Ade hneď vyštveral do náručia a pritúlil sa k nej.

-Konečne ste prišli. -privítal ich rovnako dobre naladený Filipko. -Nemohli sme sa vás dočkať! Mama sa hnevala, že sme nervózny, akoby k nám mala prísť kráľovná.

Oľga ostýchavo sklopila zrak, Ada sa na jej zahanbení, ktoré bolo ale úplne zbytočné, veselo usmiala.

-Pôjdeme. -zavelil Tomáš a chlapci sa hneď rozbehli prezuť sa.

-Takže sme dohodnutí, -Oľga ich so spokojným úsmevom odprevádzala k dverám. Kedysi to bol Tomášov domov... Bolo to miesto, kde sa do seba skutočne zaľúbili, kde pochopili, že sú si súdení a predsa sa tam cítili ako na cudzom území. -O šiestej si k vám po nich prídem. Tri hodiny vám hádam stačia, nie?

-Máme inú možnosť? -odsekol Tomáš. -Aj tak si všetky podmienky vždy diktuješ ty.

-Oh! A nemám na to právo? Mám! Pretože ty si opustil nielen mňa, ale aj chlapcov o ktorých sa teraz starám len ja a teda len ja môžem chlapcom určovať dokedy môžu byť mimo domu. Myslím, že tri hodiny vám bohato stačia. Koniec koncov, aj tak viem, že sa už v tejto chvíli nemôžete dočkať, kedy budete zasa sami, aby ste sa zvalili do postele!

Ada na Oľgu prekvapene vyvalila oči. Už dlho medzi nimi vládlo silné napätie a mnoho sporov, no takto nahnevane sa k nim ešte Oľga nesprávala.

-Máš migrénu alebo si zošalela? -ozvala sa Ada rozhorčene. -Nech je to čokoľvek, dávaj si pozor na ústa! Tomáš chlapcov neopustil, má ich rád. Iba pochopil, že naťahovať sa o nich s tebou by nemalo význam.

-Nechceli ste odísť? -zastala rovno medzi otvorenými dverami. Chlapci ich už čakali v aute.

-Tak o šiestej. -uzavrel všetko Tomáš. -A buď presná. -ironicky jej šepol a s Adou, ruka v ruke, podišli k autu. Chlapci sa práve dohadovali, ktorá stanica v rádiu bude hrať.

-Žiadna. -uzemnila ich Ada s úsmevom. -Chcem, aby ste mi vyrozprávali všetko, čo ste za ten dlhý čas, čo sme spolu neboli, zažili.

-Je toho veľa. -vzdychol si Filip. Tomáš už medzitým vyšiel na hlavnú a pustil sa smerom k ich bytu. -V škole sa mi darí.

-Aj mne! -pýšil sa hrdo Matej. -Ale hnevá ma ten ujo, čo k nám stále chodí.

Ada a Tomáš si vymenili výzvedné pohľady.

-Ujo? -zopakovala Ada a chlapci súčasne prikývli.

-Mama hovorí, že je to len jej dobrý kamarát, ale ja som ich videl, ako sa bozkávali. -vyhlasoval Filip.

-Vážne? -žasla Ada. -A ako vyzerá? Je mladší alebo starší ako váš ocko?

Tomáš na ňu nespokojne zagánil. Ona sa však len bezsta-rostne usmiala.

-Je mladší. -skonštatoval Matej presvedčivo. -Oveľa. Mama hovorila, že má dvadsaťosem rokov. Je to právnik. Chodí vyobliekaný ako neviem čo. A podľa mňa je hrozne namyslený. Aj dnes k nám mal prísť. Mama chcela, aby sme išli spať k vám, ale potom povedala, že to nepôjde a že túto noc budeme doma bez nej, pretože ona pôjde spať k nemu.

-To vás nechá doma samých? -čertil sa Tomáš. Najradšej by bol zvrtol auto a šiel sa s Oľgou pekne od pľúc pozhovárať. Vedel však, že by tým všetko iba zhoršil.

-Nebudeme sami. -protestoval Filip. -Zavolala k nám susedu aby nás strážila. Zasa nezažijeme žiadnu zábavu...

Ada sa usmiala. Všetci traja sedeli vzadu, chlapci sa o ňu každý z jednej strany opierali. Bola spokojná, že sú zasa všetci pohromade a že si tak skvelo rozumejú. Len ju hnevalo vystúpenie Oľgy. Nevedela si vysvetliť jej čudné chovanie, veď doteraz sa vždy snažili vyjsť si. Tomáš sa tomu tiež čudoval.

-Takže, chalani, -ozval sa, -Kam vyrazíme? Máte nejaké špeciálne želanie alebo to necháte na nás?

-Ja mám chuť na zmrzlinu! -vyhlásil Matej.

-Teraz? -začudovala sa Ada. -Veď je zima, ešte by si prechladol. Ale keď ocka pekne poprosíte, možno nám pristaví pri niektorej cukrárni...

-Vážne oci? -obom jasne zasvietili oči.

-Iste. -Tomáš si s Adou vymenili spokojný úsmev. -Poznám jednu skvelú. Dávajú tam veľké a chutné zákusky.

-To dávajú v každej. -zahlásil Filip, Tomáš s Adou sa na jeho poznámke schuti zasmiali.

???

Tri hodiny preleteli, ani sa nenazdali. Prechodili snáď všetky zábavné miesta v Nitre - cez cukráreň a obchody s hračkami, až po reštauráciu, kde si všetci dali veľké porcie chutného jedla. Potom sa šťastní, že sú spolu, pobrali svorne domov - do Tomášovho a Adinho bytu, aby tam počkali na Oľgu. Prišla ako sľubovala, presne načas - o šiestej. Ada sa nespokojne zamračila, keď ju zbadala zhovárať sa s Tomášom vo dverách. Zrejme mu niečo oznamovala, pretože keď stíchla, všimla si, že Tomáš zostal zarazený.

-Vitaj. -Ada sa snažila chovať priateľsky, veľmi jej to však nešlo. -Prišla si presne načas.

-Chlapci sú kde? -spýtala sa hneď Oľga, odtlačila Tomáša od dverí a vpochodovala do ich bytu ako prísny detektív, ktorý má povolenie na prehliadku. -Ideme domov, chlapci. -oznámila im, načo zronene prevrátili očami.

-Vážne nemôžeme ešte chvíľu ostať? -modlikal Filip. Pri pohľade na jeho smutné oči Adu pichlo pri srdci. Oľge však pohľad na malého Filipka nedal nič - zlostne ho mykla za ruku a oborila sa naňho.

-Filip, čo si malé decko? Nevieš, že keď poviem: ide sa domov, tak sa ide domov bez námietok a odporu? Vezmite si tašky!

Viac nenamietali nič, obaja sklamaní prešli do chodby a rýchlo sa obuli aj obliekli.

-Ďakujem za postráženie. -precedila ešte Oľga cez zuby na rozlúčku a zlostne za sebou zabuchla dvere. Ada Tomášovi pevne stisla ruku. Musela sa veľmi ovládať, aby sa nerozbehla za tou krutou ženou a nevzala jej chlapcov, trebárs aj násilím. Nechápala, čo sa s Oľgou deje, veď bola skvelá matka, vzorná a starostlivá, na chlapcov nedala dopustiť. Snažila sa, aby im nič nechýbalo, aby boli vždy stredobodom pozornosti...Vždy ich rozmaznávala, ľúbila ich, starala sa o nich...A teraz bola bezcitná, surová a krutá k svojim dvom synom, ktorých kedysi tak milovala.

-Tomáš... -Ade sa v očiach zjavili slzy. Keď si ich všimol, obrátil si ju k sebe, jednou rukou ju objal okolo pása a druhou ju láskal po strapatých vlasoch.

-To nič. -šepkal ako matka, tíšiaca svoje dieťa, -Všetko bude dobré.

-Prečo je taká? -lamentovala Ada cez slzy. -Veď ich ľúbila a bola k nim dobrá.

-Aj teraz ich ľúbi. -uistil ju, -No neviem ti vysvetliť, prečo je taká odmeraná a nepríčetná.

-Mám o nich strach. -vzdychla. -Musíme niečo podniknúť!

-Čo? -uvoľnil objatie a spýtavo jej pozrel do očí. -Neviem si predstaviť, čo by sa v takejto situácii dalo robiť.

-Ja áno. -vážne naňho pozrela. Zľakol sa - v jej očiach videl odvahu a odhodlanie, ktoré mu vyrážalo dych. -Rozvod.

-Čože? -zhrozil sa. -Ada, to nemyslíš vážne! Mám sa s ňou súdiť?

-Je to jediná možnosť, Tomáš! Už vás nebude nič spájať, budete rozvedení a chlapci... Možno ti ich prisúdia, keď chlapci povedia, že chcú byť s nami.

-A čo potom? -krútil hlavou, -Veď sa rozhliadni, kde by sme sa tu štyria pomestili?

Ustarostene si chytil hlavu a prešiel si sadnúť na jedno z kresiel. Ada sa usalašila oproti nemu.

-Tebe to netrhá srdce, keď ich spolu vidíš? Keď vidíš, aká je k nim zlá a krutá... Ako si na nich vybíja zlosť a neberie na nich ohľad...

-Oľga bola zlá manželka. Ale bola to výborná matka. Možno má len svoje zlé obdobie a prejde ju to...

-A čo ak nie? Čo ak ich neznáša, pretože ty si ich otec?

-Ako to s tým súvisí?

-Opustil si ju! -pripomenula mu. -Neznáša ťa a možno svoj hnev prenáša na chlapcov, pretože sú to tvoji synovia - tvoji potomkovia, tvoji...

-Dosť! -umlčal ju rázne. -Nevieš si predstaviť, ako ma bolí to čo hovoríš!

-Ach, Tomáš, -rýchlo k nemu podišla, kľakla si pred neho a ruky si položila na jeho kolená. Cítila, že sa trasie. -Aj mňa to bolí, láska. Trápi ma, čo sa stalo. No Oľga nemá právo zlostiť sa na mňa či na teba. Tiež ťa podvádzala, bez mihnutia oka! Dokonca s tvojím dobrým priateľom. Ona si nezaslúži ani teba, ani chlapcov, ktorí pri nej veľmi trpia. Prosím, -úpenlivo k nemu zdvihla zrak. -Pomôž mi ich zachrániť, Tomáš! Sú to aj tvoje deti.

Sklamane sklopil zrak. Hlava mu preťažene ovisla. Vyzeral veľmi zničený, smutný a nešťastný...

-Ľúbim ťa. -šepla a ukazovákom mu podoprela bradu. Tak ho donútila, aby zdvihol hlavu a pozrel sa na ňu. -Ľúbim ťa, láska a spolu všetko zvládneme. No musíme bojovať!

-Aj ja ťa ľúbim. -v očiach sa mu zjavili slzy. Zosunul sa k nej na zem a silno ju objal. Potreboval ju viac, ako nikdy pred tým. -No žiadaš odo mňa priveľa. -šepkal. 

Prostom mu utrela zatúlanú slzu. Zdalo sa, že si jeho slová vôbec nevšimla.

-Mrzí ma, láska, že som ťa rozplakala.

-Bojím sa toho, Ada. -neisto jej pozrel do očí. -Už som nad tým premýšľal, ver mi, ale...

-Je to ťažké. -prerušila ho láskavým hlasom. -Ja viem, že je to veľmi náročný krok vpred.

-A čo ak je to krok vzad?

-Tomu neverím. -usmiala sa. -S Oľgou ťa už nič nespája. Ste manželia iba na papieri. Tak načo...

-Nechcem rozvod. -stále si húdol svoje. -Všetci tým budeme trpieť. To nekonečné naťahovanie, súdenie, vysoké poplatky, nervy v kýbli... Ja to nechcem, Adi. Chcem i tu s tebou žiť, chcem byť šťastný a spokojný...

-A čo deti? -prvýkrát za celú dobu, čo sú spolu, sa spýtala čosi, čo ho veľmi prekvapilo.

-Deti? -zopakoval zarazene.

-Viem, že máš Mateja a Tomáša, aj ja ich ľúbim ako vlastných synov, no... -vážne naňho pozrela. -Chcem mať aj vlastné deti, Tomáš. S tebou. -dodala len tak, pre istotu. Musel sa usmiať.

-A to nejde bez toho, aby som sa rozviedol? -zvážnel po chvíli. Spýtavo naňho pozrela. Jeho tvrdohlavosť a strach ju pomaly oberali o trpezlivosť. Rozhodla sa však byť nežná a prívetivá - domnievala sa, že tak ho možno presvedčí. Neuvedomovala si, že ani sama seba ešte nepresvedčila o tom, čo by pre nich rozvod znamenal. Tomáš trochu tušil, že sama nechápe o čom vlastne hovorí a čo si tak veľmi želá.

-Bolo by to hlúpe, nemyslíš? -nespokojne vykrivila ústa. -A ako by sa naše deti volali? Mali by moje alebo tvoje priezvisko?

Zatváril sa zamyslene, no nemala pocit, že by naňho jej slová zapôsobili. 

-Ľúbim ťa. -povedala znova. -Náš vzťah je veľmi krásny. Si to najlepšie, čo ma v živote. A možno mi časom budeš chcieť hovoriť "moja žena"...

Jej slová ho prekvapili, no vedel, že má pravdu. Stále sa však bál... Keď k nej zdvihol zrak, zistil, že sa sebavedome sa usmieva. V očiach mala jasným písmom napísané to, čo túžil počuť: Všetko bude dobré. 

-Všetko bude dobré! -povedala, akoby mu čítala myšlienky. Veta, ktorú jej ešte pred pár minútami šepkal on, mu pomohla aspoň trocha sa pozviechať. Utrel si oči a prehrabol si vlasy. Trocha sa narovnal a potom len hlasno vzdychol.

-Nikdy nie je ľahké vyhrať. -povedala múdro. -Každá vojna je tvrdá a preleje sa v nej veľa krvi. Vždy je v nej jeden porazený, no ten víťaz... ten víťaz sa potom nesmierne raduje.

Zľahka ho pobozkala.

-Nevzdávaj sa. -šepkala, keď jej s láskou hľadel do očí. -Kvôli mne.

-Kvôli tebe. -zopakoval s úsmevom. Vôbec však ešte nebol rozhodnutý, skôr naopak, bol presvedčený odradiť ju od myšlienky rozvodu.

Pre ten deň však mali tej hlúpej témy až - až. Konečne boli spolu sami a mohli popustiť uzdu svojej láske. Túžobne na ňu pozrel, načo sa usmiala. Cítila jeho rozpálenú vášeň, jeho túžbu po nej a... jeho veľkú lásku.

-Si hrozný! -šepla žartovne, keď ju zvalil na chrbát. 

-Viem. -zasmial sa, načo ju obsypal šteklivými bozkami.

???

Keď svitlo ďalšie ráno, ani jednému sa nechcelo z postele. Slnko neúnavne svietilo, no obaja vedeli, že vonku vôbec nie je teplo. Cez okno bolo vidieť vrcholce vysokých stromov, ako sa pohupujú v chladnom vetre. Pri pohľade na ne obom prebehol mráz po chrbte. Ležali tesne pri sebe, s tvárami vyvrátenými dohora k stropu ako milenci, ktorí práve premýšľajú, či urobili správnu vec. Tomáš Ade nežne láskal plece, ona mala ruky zložené na jeho hrudi. V tej chvíli boli vážne dokonalá dvojica, jeden malý problém, ktorý sa zračil v Tomášových očiach, však atmosféru pohody a lásky kazil. Ada cítila, že o niečom tuho premýšľa, dokonca vedela o čom. Keď napokon otvoril ústa, bola pripravená vypočuť si od neho čokoľvek.

-Premýšľal som. -povedal, akoby to nevedela. -O včerajšku. -dodal odmerane. -Rozhodol som sa.

Vzpriamila sa, podoprela sa na lakťoch a pozrela mu priamo do očí v napätom očakávaní. Zdalo sa jej, že kým prehovoril prebehli hodiny.

-Nechcem to. -povedal ticho vetu, ktorú v minulú noc už veľakrát počula. Dúfala však, že ho presvedčí. -Nemá zmysel, aby sme sa preto hádali, Adi.

-Nemá? -zamračila sa naňho. -Isteže má, pretože si sebec!

Prekvapene na ňu pozrel. Musel uznať, že keď je nahnevaná a ešte k tomu aj strapatá a rozospaná, vyzerá veľmi pekne a zvodne. Chcel jej to povedať, no bolo mu jasné, že by ju tým ešte väčšmi rozčertil. A tak len zamrmlal:

-Sebec?

-Presne tak! -vyštekla. -Nejde ti o moje pocity, o to, ako hlúpo sa cítim zakaždým, keď sa s ňou stretnem, o to, ako chlapci hrozne trpia a veľmi túžia žiť s nami...

-A ty myslíš na moje pocity, Ada? -vytkol jej pripravený na boj. -Už si sa niekedy vcítila do mojej úlohy? Je mi jasné, čo chlapci prežívajú, ver, že mi nie sú ľahostajní ako si myslíš! Veľmi mi na nich záleží a trápim sa pre nich. No jeden z nás musí mať zdravý rozum, Ada!

-Chceš povedať, že ja ho nemám? -bojovne vystrčila bradu. Napätie medzi nimi bolo priam hmatateľné - že by sa dalo krájať.

-Nie, nevyzerá to tak, keď rozprávaš o rozvode ako o ľahkej veci! Ako o niečom, čo je len črepinkou života, len krátkodobou záležitosťou, ktorá sa rýchlo skončí a človek ľahko zabudne.

-Veď to tak aj je.

Nahnevane jej pozrel do očí. Chvíľu mlčky ležal, potom však vstal a začal sa obliekať. Začudovane ho sledovala a čakala, ako na jej odpoveď zareaguje.

-Nemáš vždy pravdu. -povedal ticho, keď si zapínal košeľu. Vôbec na ňu nepozrel, no aj tak vedel, že sa naňho nenávistne díva. -Nechápem, prečo takto vyvádzaš. 

-No teda! -žasla nahnevaná. Mala chuť rovno sa s ním pobiť, no tú myšlienku zavrhla s čudným pocitom, že by ju iste premohol.

-Rozprávaš, že je rozvod jednoduchá vec, že je len jedno veľké nič, že sa rýchlo skončí a zabudneme, no sama tomu neveríš. A nehovor, že nemám pravdu! Mám ju a ty to dobre vieš. Sama sa toho bojíš a nechceš to, pretože si uvedomuješ, aké by to bolo ťažké a čo všetko by sme museli obetovať. Chápem, prečo naliehaš. Chápem, prečo si to želáš, pretože ja to cítim tak isto. Ale nevložím svoju hlavu do slučky len preto, že by som bol impulzívny ako ty!

Mlčky ho sledovala už bol oblečený, stál medzi dverami a čakal, čo povie. Keď dlho mlčala, zarazená pravdou, ktorú jej vyhodil na oči, zvrtol sa a kráčal preč.

-Kam ideš? -zvolala za ním žalostne.

-Do práce predsa. -odvetil stručne, viac nepovedal nič. Počula len štrngať šálky a potom buchli vchodové dvere. Ostala sama ako prst, znenávidená tým, ktorého najviac milovala. Zronene si zaborila tvár do perín a kŕčovito sa rozplakala. Vedela, že vravel pravdu, že ju prekukol a odhalil ju. Ponížil ju samu pred sebou, ukázal jej, ako dobre ju pozná a ako dobre sa ona vie mýliť. Ale bolo to niečo zlé, že ho túžila mať len pre seba? Milovala ho a on predsa stále patril inej. Hoci ich zväzok bol len na papieri, bol platný a Oľga bola ešte stále Tomášova žena. A to bol tŕň v oku pre Adu. V tej chvíli si však konečne uvedomila, že sebecká je ona, nie Tomáš - chce rozvod preto, aby ho mohla vlastniť, aby sa oňho s Oľgou nemusela deliť, aby bol slobodný a bol len jej...Nehľadela na jeho pocity a na jeho túžby. Bola sebecká...a hlúpa. Keď zrazu ležala sama na prázdnej posteli, ešte stále teplej od jeho tela, uvedomila si, ako veľmi svojimi slovami, o ktorých ešte pred chvíľou ani v najmenšom nepochybovala, ublížila ich vzťahu. Zostávalo jej len dúfať, že nie až príliš.

???

Až do jedenástej písala. Akonáhle si uvedomila, že nemôže stráviť v slzách v posteli celý deň, išla sa osprchovať a potom zasadla za počítač. Aspoň na chvíľu tak zabudla na svoje problémy a na svoju bolesť, znova sa vcítila do príbehu a prežívala ho spoločne s jeho hlavnou hrdinkou. Keď prepísala aj poslednú stranu, ktorú mala v ten deň v pláne prepísať, pretiahla sa, narovnala a odišla do kuchyne variť obed. Navarila Tomášove obľúbené jedlo - labužnícke pečené zemiačky a kuracie mäso obalené v chutnom, zaujímavo vyzerajúcom ceste. Zo špajze vytiahla dokonca fľašu vína a pripravila dva poháriky. Keď buchli vchodové dvere, všetko bolo dokonale pripravené - stôl bol plný jedla, ktoré preňho s láskou pripravila. Nepočula ho však prísť, pretože sa práve prezliekala v spálni.

Keď vošiel do kuchyne a všimol si krásne upravený stôl s vínom, musel sa usmiať. Bol to dôkaz toho, že si Ada konečne uvedomila, akú hlúposť od neho chcela a to ho tešilo. Napokon sa aj ona zjavila vo dverách a ostýchavo k nemu zdvihla zrak. Zdal sa jej ešte vyšší a krajší ako kedykoľvek pred tým. V tmavom obleku vyzeral veľmi mlado.

-Už si doma? -spýtala sa len, hlas sa jej triasol.

-Áno. To ty? -pohľadom šibol po stole.

-A kto iný? -pomaly k nemu vykročila. Stál bez pohnutia. Vôbec sa na ňu nehneval a najradšej by jej bol hneď zakričal do tváre, ako ju miluje, no bol zvedavý čo mu povie - ako sa mu ospravedlní a tak mlčky stál a sledoval ju zvedavým pohľadom.

-Veľmi som ti ublížila? -postupovala opatrne, jej plachosť ho premáhala k smiechu, ktorý však statočne zadržiaval.

-Strašne. -doširoka sa usmial. Pochopila, že žartuje a že sa nehnevá a to ju posmelilo.

-Mrzí ma to. -ruky si obkrútila okolo jeho krku a prosebne mu pozrela do očí. Znova sa usmial, čo brala ako poľahčujúcu okolnosť. -Celé doobedie som o tom premýšľala. Teda, celé nie, pretože som si sadla k písaniu a vtedy som nepremýšľala...Ale zvyšný čas áno, fakticky. -prezrela si ho. Jeho výraz naznačoval, že jej verí a to ju upokojilo. -Už chápem, že som nemala právo to od teba žiadať. Ale musíš ma trochu pochopiť, je to pre mňa ťažké.

-Chápem ťa. -šepol. -Najprv ma tvoje slová hnevali, no teraz ich chápem.

Šťastne k nemu zdvihla zrak.

-Ale neznamená to, -zaspätkoval rýchlo, -že chcem zmeniť svoje názory.

-Viem. Je to príliš zložité...

-Konečne si to pochopila. -pobozkal ju na pery, potom sa sklonil k jedlu a privoňal si. -Hmmm, moje obľúbené.

-Ale akoto, že to iní dokážu? -nedala sa ešte, načo po nej šibol nesúhlasným pohľadom.

-My nie sme tí, ktorí to skúšajú. Prosím, zabudnime na to.

-Ako myslíš. -pritúlila sa k nemu, bola rada, že sa pomerili.

-Som rád, že si taká, aká si. -usmial sa a blysol po nej žiadostivým pohľadom. -Mrzí ma, že sme sa pohádali. -šepol jej intímne do ucha, -Ale viem, ako by sme to mohli napraviť.

Sladko ju pobozkal na špičku nosa a vzal ju na ruky. Preniesol ju cez chodbu a zamieril k spálni.

-Tomáš, neblázni! A čo obed?

-Aspoň nám trocha viac vyhladne. -uškrnul sa a otvoril dvere na spálni. Opatrne ju položil na posteľ a doširoka sa usmial. Chcel hneď skočiť za ňou, no telefón, ktorý sa vzápätí hlasno rozcvengal, mu to nedovolil.

-Do čerta! -dupol nahnevane nohou. -Čo keby sme si telefón nechali odpojiť?

-Nebuď ako malé decko. -zasmiala sa Ada a odbehla k telefónu.

-Prosím?

-Adi? -zarazil ju známy hlas z telefónu.

-Mami?

-Neozvala si sa, zlatíčko, je všetko v poriadku?

-Och, v najlepšom. Prepáč, nezavolala som, no...

-Ja viem, veď aj ja som kedysi bola mladá a zaľúbená. Aj moja mama mi stále vyčítala, že si ju málo všímam. To je normálne. Ako sa máš? Chýbaš nám. Máš taký zvonivý, šťastný hlások...

-Som šťastná, mami. -prikývla Ada, Tomášovi naznačila pohybom ruky, kto volá. Ihneď pochopil. -Včera sme sa s Tomášom trocha nepohodli a tak sa teraz uzmierujeme.

-Hádam som vás nevyrušila. -zachichúňala sa.

-Nie. -zaklamala Ada. -Práve sa chystáme obedovať.

-Veď je pol druhej! -zháčila sa mama.

-Áno. Vieš, Tomáš chodí až poobede z práce a ja naňho vždy počkám. Nerada obedujem sama.

-Si poklad. -začula vrúcny kompliment. -Kedy nás zasa prídete navštíviť?

Čakala, že jej mama túto otázku položí, no nepremyslela si dopredu, čo by mala odpovedať.

-Neviem. Teraz som začala pracovať na preklade, takže nemám veľa voľného času.

-A ten ktorý máš, chceš stráviť s ním. Rozumiem.

Ada žasla, aká je jej mama zrazu chápavá a milá.

-No nevadí, tak keď budeš mať čas, zavolaj, dobre? U nás ste obaja vždy vítaní, to vieš.

-Viem, ďakujem že si zavolala. Cením si to.

-Mhm, aj ja. Maj sa, zlatíčko. Drž sa. Ocko pozdravuje.

Keď zložila rozhostil sa jej po celom tele čudný pocit. Ocko pozdravuje...zneli jej znova v ušiach matkine slová. Iste niekde sedí s fľaškou piva v ruke a nudí sa tak, ako celý svoj život. Možno ani nevedel, že mi mama telefonuje a ten pozdrav od neho si len tak vymyslela. 

-Adi? -Tomáš sa pri nej zjavil rýchlejšie než očakávala.

-Chcú aby sme zasa prišli. -oznámila mu zamyslene. Keď jej nežne bozkával krk, ani okom nemihla. Bolo mu jasné, že ich posteľné uzmierovanie sa nekoná. Aspoň zatiaľ.

-A čo si povedala?

-Že mám veľa práce. -ustarostene naňho pozrela. -Mám z nej čudný pocit. Bola taká chápavá a prívetivá...Desí ma to.

-Čo? -začudoval sa, -Desí? Malo by ťa to tešiť.

-Neteší. -vzdychla. -Mám pocit, že sa pretvaruje. Martička mi raz povedala, že ma iste chcú späť a ja...Čo ak ma chce dostať znova do toho väzenia?

-Nepodarí sa jej to. -láskyplne ju pohladil po vlasoch, -Máš predsa mňa, hlupáčik. A ja si ťa nedám.

-Bojím sa ich. -vážne mu pozrela do očí. Jeho utešujúce slová ju vôbec neutešili. -Ach, Tomáš, -zronene sa mu hodila do náručia, -Bojím sa, že ich dobrota a prívetivosť je len jeden veľký oblak, ktorý sa rozpadne, keď mu začnem veriť. Bojím sa, že sa v nich zasa veľmi sklamem.

-Nemysli už na to. -chlácholil ju starostlivo, -Už nad tebou nemajú moc. Možno si občas zavoláte, raz za čas ich môžeme navštíviť, ale to je všetko. Myslím, že nemáš dôvod báť sa ich. A potom, ja ťa pred všetkým ochránim.

Zaľúbene naňho pozrela. V očiach sa jej zablyslo, ruky si obkrútila okolo jeho krku tak, ako to len ona vedela a pobozkala ho.

-Hm, kde sme to skončili?

-Si hrozná! -povedal jej obľúbenú vetu.

-Ja? -zháčila sa. Chcela ešte čosi povedať, no nestihla to, pretože sa jej prisal na pery a znova ju odniesol do spálne.

???

Svitlo ďalšie ráno. Úplne obyčajné, ako každé iné - Tomáš sa potichu vykradol z postele, aby ticho spiacu Adu nezobudil a odišiel do práce, na stole jej nechal lístok s nápisom: Si moja kvetinka. Keď si ho prečítala, tvár sa jej pretiahla do spokojného úsmevu. Vždy jej veľmi chýbal, keď bol v práci, vedela však, že to musí vydržať. Pri myšlienke na to, ako sedí nad papiermi vo svojej novej kancelárii, sa bezmyšlienkovite vytratila z kuchyne, kde práve dopila svoju pravidelnú kávu a zastala nad počítačom. Zapla ho a pomaly zaň skĺzla. Trvalo len chvíľu, kým sa jej prsty znova veselo rozbehli po klávesnici a skladali dohromady úžasné vety. Písala, ako zvyčajne, rýchlo a dlho a keď v to dopoludnie skončila s prekladaním, mala pocit, akoby všetko, čo napísala, vážne prežila. Jej hrdinka práve utiekla z domu pre svoju lásku, ktorú nedokázala skrývať, no nemohla ju odhaliť. Veľmi trpela a útek od všetkého bol pre ňu jediným riešením. Aj ja som tak riešila moje problémy. zamyslela sa Ada. Už stála v kuchyni a varila rajčinovú polievku. Ušla som z domu ako malé decko. Pch, ale čo iné som mala robiť? Naši by sa nezmenili. Ale teraz to vyzerá...Zamyslene našpúlila pusu. Teraz to vyzerá, akoby sa vážne zmenili. Ale môžem tomu veriť? Čo ak sa len pretvarujú? A načo by to robili? Aby som prišla späť? Nie, vedia, že neprídem. A keby som prišla, odišla by som hneď, ako by začali byť znova zlí. Tak prečo by sa pretvarovali? Možno sa vážne zmenili. Možno si uvedomili a pochopili...Ach! Nevidím žiadny zmysel v tom, že by ma klamali. Ale oni ho možno vidia. Vždy chápali veci inak ako ja a aj preto sme sa často hádali. Možno si myslia, že ma pritiahnu späť a znova uväznia. Pri tej myšlienke rozhodne pokrútila hlavou. Naozaj by boli takí hlúpi a mysleli si, že sa vrátim? Mama predsa vie, aká som s Tomášom šťastná. Áno, vie to, ale čo ak to nechápe... Hotovú polievku odstavila zo sporáku a dala sa čistiť zeleninu k mäsu. Bravčové na zelenine mal Tomáš veľmi rád a aj ona si na ňom vždy pochutila. Nechápem to. Vážne neviem, čo si o tom mám myslieť. Ach, prečo zavolala? Nemyslela som na to, vlastne som na to celkom zabudla. Bola som šťastná, mala som kopec práce s prepisovaním, s chlapcami a s Tomášom...Na rodičov som si ani nespomenula. Možno som mala...Ale veď mama si spomenula. A práve nevhod. Nielenže nás vyrušila, ale ešte aj ma uviedla do hroznej neistoty...Prečo im vlastne neverím? Vykrivila čelo a nahlas si vzdychla. A prečo by som im mala veriť? Celý život ma len klamali, podvádzali a ubližovali mi. Vážne sa dokázali tak rapídne zmeniť zo dňa na deň? Keď bola zelenina pokrájaná, prihodila ju na pekáč k mäsu a dala sa robiť dusenú ryžu. Nachystala aj minerálku a dva poháriky. Keď mala všetko hotové, znudene hlesla na gauč v obývačke. Do príchodu Tomáša zostávala ešte asi pol hodina, ak sa zdrží, tak aj celá dlhá hodina. Čo bude robiť? Sadnúť si k počítaču sa jej už neoplatí. Nemá zmysel niečo začínať nakrátko. Ak by ho zapla a začala prepisovať, musela by tomu venovať pár hodín. Tak čo iné? Čítať časopis? Aký? Žiaden doma nemali. Televízor? Neochotne ho zapla, vzápätí však zistila, že žiadna stanica nevysiela nič pre jej chuťové bunky. Práve, keď nahnevane buchla ovládačom po stole, ozval sa radostný tón telefónu. Asi ešte nikdy pred tým ho nepočula radšej. Netušila, kto to môže byť, no dúfala, že sa aspoň chvíľu zabaví.

-Prosím? -ohlásila sa do telefónu sviežo.

-Ach, Ada, vďakabohu! -z telefónu znel vydesený a uplakaný hlas Veroniky. Tá vždy veselá a optimisticky naladená žena zrazu plakala a bola úplne mimo, čo Adu veľmi prekvapilo.

-Veronika! Čo sa stalo?

-On...on...opustil ma! -fňukala cez slzy. -Môj manžel...je...je... preč! Skrátka preč...odišiel...a...už...sa...nevráti. -ťažko sa jej rozprávalo, kŕčovito plakala a hlasno fňukala.

-Kedy? -vydralo sa z Ady.

-Dnes...Zobudila...som sa...a on...tu...nebol...Je skrátka...preč.

-Neodišiel len niekam na skok?

-Nie...Má...preč...veci. -hlasno sa rozplakala. Adu pichlo kdesi pri srdci. 

-Počkaj ma, zlatíčko, prídem k tebe.

-Nechcela...som...otravovať... -vzlykala hlasno. -Ale...si...prvá...ktorej číslo...ma...napadlo...a...dúfala...som...že...ma...povzbudíš...Ach...Adi...tak...ti...závidím!

"Veď máš čo!" takmer vyslovila Ada.

-Skočím k tebe, len sa prezlečiem, dobre?

-Nebude...to...Tomášovi...vadiť?

-Som s ním celé dni. -uistila ju Ada. -Jeden deň ma oželie, keďže ma potrebuje priateľka. Počkaj ma, áno? Nikam neuteč.

Keď zložila, chvíľu sa zamyslene rozhliadla po byte, akoby niečo hľadala. Vzápätí však vyrazila ku skrini a vymenila staré zodraté tepláky za obtiahnuté rifle a hrubý tmavomodrý rolák, ktorý jej veľmi pristal. Zľahka si prečesala vlasy, pery si pretrela pekným leskom a na mihalnice si naniesla trocha čiernej špirály. Keď skončila, vyzerala úžasne a vlastne si to ani veľmi neuvedomovala. Rýchlo vystrelila do predsiene, obula sa a zvesila z vešiaka bundu, načo schmatla kľúče a rýchlo rozdrapila dvere. Vyletela von ako strela, skoro prevalcovala Tomáša, ktorý práve kráčal po schodoch.

-Čo horí? -žartoval. -Kam ideš?

-K Veronike. -na chvíľu sa pri ňom zastavila. -Je na dne, opustil ju muž. Potrebuje ma.

-Okej, rozumiem.-usmial sa a pobozkal ju. -Si úžasná, obdivujem ťa.

-Obed je na stole. -prstom mu slabo buchla do nosa. -Snáď ti bude chutiť.

-Ty si jedla?

-Najem sa keď prídem. Alebo u nej. Uvidím.

-Zdržíš sa dlho?

-Dobre vieš, že nemám potuchy. Ak by to bolo moc zlé, ozvem sa ti. -ešte ho letmo pobozkala a vyrazila dolu po chodoch ako s vetrom o preteky, až sa bál, aby sa jej nešmykla noha a nespadla. Nestalo sa jej však nič, v poriadku došla až von a pustila sa po úzkom chodníku pomedzi paneláky.

Veronika bývala v hustej štvrti len niekoľko metrov od Adinho bytu. S manželom si kúpili veľký dom a šťastne si žili, až do chvíle, keď zmenil prácu a začal byť neznesiteľný. Takmer stále sa hádali, neustále mu niečo vadilo a všetko jej vyčítal. Veronika ho však slepo ľúbila a verila v jeho zmenu - tá však neprišla. Takmer rok po tom, čo sa ich manželstvo začalo rozpadať, ju opustil a Ada by ho bola ihneď vyfackala, keby ho bola stretla. Nepoznala nepríjem-nejšieho a mrzutejšieho muža, ako bol on. Bol nízkej, neforemnej postavy bez svalov a sexeapelu, mal krátke ruky, nepekne pretiahnutú tvár, vlasy tvrdé ako oceľové drôty a oči zvláštne šedo-zelené. Ade sa nikdy nepáčil, vlastne nechápala, prečo si ho Veronika vzala. Jeho jedinou prednosťou boli tučné bankové kontá a skvelé nápady, ktoré uplatňoval pri nakupovaní darčekov. Veronike nosil každý deň nejaké milé prekvapenie. Teda až do tej doby, kým sa nezačali hádať. Ada správne odhadovala, že mal veľa mileniek a na svoju ženu, ktorá tajne dúfala v jeho lásku, ktorá však neexistovala, pri tom vôbec nepomyslel. Bol to sebec a veľký flegmatik, svet videl ako gombičku bez problémov. Jeho názory ako na politiku či finančnú situáciu krajiny, sa priečili zdravému rozumu, no bol to profík v oblasti bankovníctva.

Dom, v ktorom Veronika prežila svoje šťastné i trpké chvíle, sa zdal Ade na prvý pohľad neobyčajne pustý. Vo veľkej záhrade pred ním bolo len pár okrasných kríkov a nízka, čerstvo zelená trávička, kvietka z okien zmizli a nahradila ich prázdnota, záclony neboli také žiarivo biele ako skôr a celý dom akosi menej žiaril pohodou. Keď si otvorila malú bráničku a vydala sa po chodníčku uprostred trávnika k veľkým vstupným dverám, premkol ju pocit, že Veronika musí byť v takom veľkom dome úplne stratená.

Prišla jej otvoriť v zodratých teplákoch a starej flanelovej košeli. Na pani toho veľkolepého domu sa ani trocha nepodobala, no Ada jej výzor vôbec nezazlievala. Uplakaná tvár a rozmazané očné tiene ešte viacej zvýrazňovali jej nešťastie, vlasy mala strapaté a neučesané, v roztrasenej ruke držala celkom mokrú vreckovku s nápisom: Mojej láske. Zrejme si ho ani nevšimla, pretože by ju inak iste nebola vzala do ruky.

-Veri, drahúšik! -Ada ju hneď vrúcne objala. Dlho stáli medzi dverami v tuhom objatí bez pohnutia, až ho nakoniec uvoľnili a Ada za sebou zavrela dvere. Odviedla Veroniku do obývačky a usadili sa na veľkom rohovom gauči s motívom kvetín. Bol veľkolepý a veľmi pohodlný, no Ada v tej chvíli viac ako pohodlie vnímala priateľkin nárek a smrteľne smutné oči.

-Neplač. -šepla a rozhrnula jej strapaté vlasy. Veronika vzápätí sklonila hlavu, aby Ada nevidela jej tvár napuchnutú od sĺz. Bola presvedčená, že vyzerá hrozne a bála sa, aby sa jej Ada nezľakla.

-Neblázni. -ukazovákom jej podoprela bradu a zdvihla jej hlavu. Donútila ju, aby jej pozrela priamo do očí. -Viem, že je ťažké pochopiť to, no asi to tak malo byť. Všetko prebolí.

Znova si padli do náručia. Veronika plakala ako malé dieťa - kŕčovito, hlasno vzlykala a Ada sa bála, aby si toľkým plačom neublížila.

-Vedela...som...že...to...spraví... -rozprával cez vzlyky.

-Nevedela. -nesúhlasila Ada. -Stále si verila. A nezazlievam ti to, ani nikto iný. Bol to správny postoj, zachovala si sa skvelo. On si ťa nezaslúži, Veri.

-Hovoríš...to...preto...aby...ma...to...toľko...nebolelo... -fňukala.

Ada mala po chvíľou vážne problémy rozumieť jej, pretože jej slová často prehlušili vzlyky a nedalo sa jej poriadne súvisle hovoriť.

-Hovorím to, pretože je to pravda! Nezaslúži si ťa, pretože je zbabelec.

-Zba...zbabe...zbabelec?

-Áno, veď od teba ušiel. A utekajú iba zbabelci, ktorí nemajú odvahu čeliť tvrdej realite.

-Bol...zbabe...zbabelec. -prikývla Veronika. V tej chvíli vyzerala ako malé dieťa, ktoré sa ešte len učí spoznávať svet a odiera si kolená, ktoré mu mamička musí pofúkať. Ada bola rada, že práve ona môže sedieť pri nej a pomáhať jej. Vedela, že sa tým ich priateľstvo ešte väčšmi utuží a navyše vedela, že môže Veronike pomôcť a to ju tešilo.

-Len pokoj, drahá. Iste sa mi to ľahko hovorí, no... -pozrela jej do očí, usmiala sa a prstom jej utrela pár sĺz.- ...musíš skúsiť prestať plakať. Toto nikam nevedie.

-Ale...ve...vedie. -oponovala Veronika. -Do...hrobu...

-Prestaň! -Ada sa tvárila rozčúlene. -Milostivá, na takéto totálne hlúpe reči si ešte primladá! 

-On...on...ma...opustil...Adi...uvedom...si...

-Ty si uvedom, že jeho odchod bolo to najlepšie, čo ťa mohlo stretnúť. -cítila na sebe Veronikin nechápavý pohľad zmáčaný trpkými slzami. -Čo by sa dialo, keby bol zostal? Pokračovali by hádky a tvoje stresy by sa iba stupňovali. Nevedeli by ste prísť k žiadnemu rozumnému riešeniu a nakoniec by si utiekla ty. Jeden z vás proste musel vykročiť smerom dopredu. A bol to on. Uvoľnil ti cestu, aby si mohla kráčať za svojimi cieľmi.

-On...bol...môj...jediný...cieľ....Bez...neho...som...nula.

-Nie si a ty to dobre vieš! -oponovala Ada rozhodne. -Pozri sa na seba! Na to, čo si dokázala v práci, koľko ľudských životov si už zachránila. Si úžasná žena, patrí ti môj vrúcny obdiv a to neber na ľahkú váhu, prosím! Veľmi pre mňa znamenáš. A nielen pre mňa. -pripomenula jej vážne. -Čo Martička alebo Janka? A čo tvoji kolegovia v práci? To si vážne myslíš, že už na tomto svete nikoho nemáš? Nie si nula!

-Cítim...sa...mizerne...

-Ja viem. Chápem to. No tým, že si to budeš donekonečna opakovať, tým sa nič nevyrieši.

-Príliš...príliš...to...bo...bolí...

-To áno. -Ada ju pohladila po čele. Líca mala celé červené a oči opuchnuté. Vyzerala ako troska. A vlastne aj bola.

-Čo...tu...budem...sama...robiť?

-Nebudeš sama. Nájdeš si priateľa a začneš odznova.

-Ty...tomu...veríš?

Hoci jej po lícach ešte stále stekali slzy, Ada cítila, že už je trocha pokojnejšia.

-Áno. Ja tomu vážne verím. Verím tebe, pretože viem, aká si silná. Poznám ťa a mám ťa nadovšetko rada. Tak, ako aj mnohí ďalší. Nenecháme ťa v tom samú, jasné? Všetci pri tebe budeme neochvejne stáť. 

-Ďa...ďaku...ďakujem. -hlasno si vzdychla a utrela si slzy vreckovkou. Konečne si na nej všimla nápis vyšitý načerveno. Zatvárila sa nadmieru odmietavo, no neodhodila ju. Naďalej ju zvierala v ruke a utierala si ňou slzy, ako aj predtým. Nápis ju vôbec nevyviedol z miery. Nie tak ako to, že bola zrazu sama. Sama ako prst, stratená vo veľkom dome. Vedela, že má Ada pravdu - má veľa priateľov a kolegov, ktorí ju podržia a budú pri nej stáť, no prázdnotu, ktorá sa jej rozhostila v duši, žiaden z nich nemohol zahnať. Vedela, že tú rozľahlú prázdnotu, ktorá prerastala až do tupej bolesti, vylieči len čas a zostávalo jej len dúfať, že to nebude dlho trvať.

-Možno, -zhlboka sa nadýchla. Bola už oveľa pokojnejšia a jej slová už neprehlušovali vzlyky. Ada sa trocha pousmiala. -Možno to tak vážne malo byť. -povedala Veronika vážne. Cítila sa už omnoho lepšie. -Náš vzťah už neviedol nikam. Ak sa teda tomu, čo medzi nami bolo, dá hovoriť vzťah...

-Som rada, že sa na to takto dívaš. -Ada jej silne stisla ruku. -Veď vieš, že všetko zlé je aj na niečo dobré, nie? A platí to, vážne. Aj ja to už mám odskúšané.

-Ach, Adi, som rada, že ťa mám. -znova sa tuho objali. Tentoraz začala plakať Ada. Veronika sa pri pohľade na jej slzy dojatia a šťastia z krásnych slov, usmiala. -Prečo plačeš?

-Pekne si to povedala. -šepla Ada s úsmevom. -Som rada, že si rada, že ma máš.

Veronika sa pousmiala.

-Myslela som to vážne. Celkom sa mi uľavilo, hoci...ešte stále sa cítim, akoby mi dal niekto dobrú ranu do brucha. Bolí to...Je to nepríjemné. V tejto chvíli ti Tomáša vážne závidím.

-Neblázni! -zasmiala sa Ada. Nebolo jej veľmi do smiechu, no chcela Veroniku presvedčiť, že nie je dôvod na smútok a to sa jej darilo len vďaka bezstarostnému úsmevu. -Nevravím, že mi nie je čo závidieť - veru je, Tomáš je poklad. Ale ty to nemáš zapotreby! Už čoskoro totižto stretneš takého krásavca, ktorému Tomáš nebude siahať ani po členky.

-Tomu neverím. Ale uspokojím sa aspoň s takým, ako je Tomáš. Nemusí byť lepší.

Obe sa usmiali.

-Ak by si chcela, môžem s tebou zostať cez noc. Tomáš povedal, že ma pokojne uvoľní. Všetko chápe. Len som mu sľúbila, že mu zavolám...Čo povieš? Urobíme si pekný večer?

-Ďakujem. -usmiala sa Veronika. -Nechcem ťa obťažovať. Tomáš bude rád, ak budeš doma a ja...Neviem, celkom sa mi žiada byť cez noc hore a čítať alebo pozerať telku...sama. Asi si len potrebujem zvyknúť.

-Vážne nechceš, aby som zostala? Pokojne môžem.

-Viem a som ti za tvoju ponuku vážne vďačná, no ty máš svoj domov, svojho Tomáša, ktorý ťa má rád pri sebe a ja mám svoju samotu, s ktorou sa zatiaľ musím naučiť žiť. Ale teraz sa ešte ponáhľať nemusíš...

-Nie. Teraz ešte nie. -uškrnula sa Ada.

-Dáš si kakao? Alebo čaj? Alebo kávu? Alebo...

-Kakao? -prerušila ju Ada, -Skvelý nápad, to už som strašne dlho nepila!

-Okej, hneď som späť. Cíť sa ako doma. Môžeš si zapnúť telku alebo pustiť rádio...Budem sa ponáhľať.

Keď sa Veronika stratila za dverami, Ada si hlasno vydýchla. So svojím výkonom bola nadmieru spokojná. Bola rada, že Veronike aspoň trochu pomohla, hoci vedela, že plač ju ešte určite čaká. Odhadovala, že nemieni v noci čítať, ale plakať. Vedela však, že jedine plač a čas dokáže Veronike skutočne pomôcť a tak jej to nezazlievala. Vedela predsa, že čas je najlepší lekár a plač je najlepší liek. 

???

Večer sa Ada ešte dlho prevaľovala na posteli a nemohla zaspať. Premýšľala nad uplynulým dňom a tiež nad tým, ako sa jej nová práca páči. Premýšľala, ako sa ten úžasný príbeh vlastne skončí - či bude hlavná hrdinka konečne tam, kde túži byť, alebo či ju osud zaveje niekam ďaleko...Pri myšlienke na svoj rozpísaný príbeh s úsmevom zatvorila oči. Áno, je to jej príbeh, len jej...Cítila sa skvelo pri pocite, že jej niečo plnohodnotné aspoň na chvíľu patrí. Román síce nenapísala ona, cítila sa však dôležito už len kvôli jeho prekladaniu. Bola to pre ňu skrátka výnimočná udalosť a jej pracovné úspechy ju tešili. Bola už dva týždne popredu a tak jej bolo jasné, že svoju prácu dokončí ešte pred termínom.

Zamyslene pozrela na spiaceho Tomáša. Ležal schúlený pri nej ako bábätko, s nevinným výrazom tváre a krásne našpúlenými perami. Asi sa mu snívalo niečo krásne...Jednu nohu mal prehodenú cez Adinu, ľavú ruku si ešte kým zaspal omotal okolo jej štíhleho drieku. Rád tak zaspával s pocitom, že je pri ňom a môže sa jej dotýkať. Prečo aj Veronika nenašla niekoho takého úžasného ako je Tomáš? Prečo mala na muža smolu a vzala si nesprávneho? Áno, má dom a iste jej nechal aj kopec peňazí, no načo jej to všetko je, ak nemá lásku? Musí sa cítiť veľmi osamelo...Chuderka. Možno by som jej mala zavolať...Zaváhala. A čo keď už spí? Možno od únavy padla do postele a zabudla na plač...A možno sa niekde trápi, sama ako prsť...Ale nemôžem byť predsa všade. Povedala mi, že chce byť sama...No možno to povedala len preto, aby som bola s Tomášom - aby ma neobťažovala...Ach! Ticho si vzdychla a pošúchala si čelo. Niekto šťastie má a niekto skrátka nie. Zvláštne, ja som si o sebe vždy myslela, že nemôžem byť šťastná. Celý môj život bolo jedno veľké fiasko, no keď som prišla do Nitry...Ach, spomínam na ten deň, akoby to bolo včera! Vtedy z vlaku vystúpil niekto úplný. Nebola som taká, aká som dnes. Nepoznala som lásku a šťastie, nepoznala som úprimnú nenávisť a nepoznala som vrúcne priateľstvo. Teraz mám všetko, až sa sama seba pýtam, či si to všetko zaslúžim. Som taká šťastná...S úsmevom sa obrátila k Tomášovi a zľahka ho pohladila po tvári. Na jej prekvapenie otvoril oči, zdvihol hlavu a usmial sa na ňu.

-Nechcela som ťa zobudiť. -šepla.

-Nezobudila. Nespíš? -starostlivo na ňu pozrel. Zarážalo ju, koľko lásky vidí v jeho veľkých, krásnych očiach.

-Premýšľam.

-O Veronike?

-Aj. -mykla plecom. -Aj o nej, aj o nás, o mojej práci, o mojom živote...o láske...

-Hm, vážne témy. Ale prečo takto uvažuješ v noci?

-Nemôžem zaspať. -vysvetlila mu rázne. -Skrátka mám plnú hlavu neroztriedených myšlienok a nedá mi to pokoj...

-Čo ťa najviac trápi?

-Nič ma netrápi. -znova ho pohladila. Sladko sa usmial. -Len uvažujem, aká som úžasne šťastná. Premietam si všetko, čo som tu zažila, naše stretnutie a naše prvé prejavy lásky...

-Preboha, prečo? -zatváril sa nechápavo. -Život nesmieš analyzovať, život musíš žiť! Čo bolo - to bolo, nie?

-Áno, ale... -sklonila hlavu. Potom naňho nesmelo pozrela, akoby ho videla prvýkrát a hanbila sa pred ním. -Som strašne rada, že ťa mám, Tomáš. Vieš, dnes mi Veronika pripomenula aké som mala šťastie, že som ťa stretla a donútila ma vážiť si všetko čo mi dávaš. Som taká šťastná!

-Teší ma, že to vravíš. -pobozkal jej ruku, -Ani nevieš, ako ma to teší...

-Ľúbim ťa. -šepla znenazdajky. -Veľmi.

-Viem. Aj ja teba, anjelik. -pritiahol si ju k sebe a pobozkal. Bol unavený a rozospatý, no aj tak ju dokázal vypočuť a úžasne ju upokojil. Bola mu za to veľmi vďačná. Znova sa raz zamyslela nad tým, aký sú perfektný pár a aká je rada, že ho má. Znamenal pre ňu všetko.

???

Keď ráno vstala, Tomáš už bol preč. Na stole jej, ako vždy, nechal lístok s romantickým nápisom. Tentoraz na ňom stálo: Ako anjel bez neba, ja sa cítim bez teba. Musela sa usmiať, keď si prečítala jeho krásne slová, vychádzajúce priamo zo srdca.

S horúcou kávou sa zosunula za počítač. Bola rozhodnutá nevariť a prepisovať, koľko sa jej bude ráčiť. Chcela zavolať do pizzérie, aby jej poslali pizzu, no na to bolo ešte dosť času a tak sa zviezla na svoje pohodlné kreslo a zapla počítač. Už o chvíľu pred ňou žiarila rozsvietená obrazovka. Nezaváhala, otvorila si ikonu určenú na svoj preklad a pripravila si originál. Hneď sa začítala do riadkov a jej prsty sa mimovoľne rozbehli po klávesnici. Písala dlho - bez prestania, vôbec nevnímala čas...Z jej pracovného tranzu ju vytrhol až prenikavý tón telefónu, ktorý keď začula, nadskočila aj s kreslom od ľaku. Nemala rada keď ju pri prekladaní niečo vyrušilo. Bola sústredená a vcítená do príbehu - veľmi ťažko sa jej potom od neho odchádzalo.

Neochotne zdvihla slúchadlo a ohlásila sa. Hlas, ktorý zaznel z telefónu, ju nadmieru prekvapil.

-Ahoj, máš sa? -ozvala sa radostne Zlatica. Odkiaľ má moje číslo? začudovala sa Ada.

-A...ahoj. -vyjachtala rýchlo.

-Prekvapila som ťa? -uhádla Zlatica pohotovo. -Chcela som len vedieť, ako ti ide preklad. Darí sa?

-Isteže. -Ada sa pomaly spamätávala. -Asi o týždeň bude hotový. Možno skôr.

-Vážne? -netajila svoje prekvapenie. -No teda...Vieš, že si ma poriadne potešila? Si šikovná. Zdá sa, že si budeme skvelo rozumieť.

-V to dúfam.

-Tak sa zastav, až to budeš mať dokončené. Ja ti už začnem zháňať niečo iné, dlhšie. Okej?

-Budem rada. Mohlo by to byť niečo poriadne napínavé...

-Všetko, čo sa mne dostane do ruky, je napínavé. Inak by som sa po tom ani neobzrela, ver mi.

-Mhm. -Ada sa zdala byť spokojná.

-Uvidíme sa, maj sa zlatíčko.

Keď zložila doširoka sa usmiala. Pomaly sa vrátila k počítaču a znova si rozložila prsty na klávesnicu. Chvíľu len nehybne čítala text, akoby sa doňho znova snažila vžiť, potom zasa začala písať. Vôbec sa nestarala koľko je hodín, dokonca už celkom zabudla na pizzu. Čas sa rozplynul, zostal iba jej úžasný príbeh.

???

O druhej už bola teplá pizza na stole. Od písania sa odtrhla až krátko pred pol druhou - celkom sa pozabudla. Vôbec ju to však netrápilo, veď za počítač si sadala s myšlienkou, že bude písať ako dlho sa jej bude chcieť.

Nervózne sa zosunula za stôl. Tomáš pol hodinu meškal. Nemal ťažký deň a tak počítala, že príde dokonca skôr ako obvykle...

Konečne buchli vchodové dvere. Hneď ako ho zočila, zaštebotala:

-Kde si sa túlal? Už som sa ťa nemohla dočkať... -zarazila sa. Všimla si smrteľne smutný výraz v Tomášových očiach. Hneď vyskočila na rovné nohy a pribehla k nemu. -Preboha, Tomáš, čo sa stalo?

Neodpovedal. Zosunul sa na stoličku a rukami a si zakryl tvár. Správne vytušila, že plače. Nechápala však prečo, mlčky pred ním stála a dívala sa naňho. Po dlhej chvíli sa konečne ozval. Nevedela, čo spraviť - či sa skloniť k nemu alebo naňho ďalej nechápavo civieť.

-Volala mi Oľga.

-Niečo je s chlapcami? -vyletela vydesene, -Čo sa im stalo? Ako sa to stalo? Prečo...Kedy... -mala pocit, že sa rozplače.

-Nie. -tíšil ju a naznačil jej, aby si sadla. Neváhala. -O chlapcov nejde.

-Tak čo teda?

-Volala mi ohľadne... -zhlboka sa nadýchol. -Chce sa rozviesť.

Ada naňho neveriacky pozrela. Preto by predsa nemusel byť taký smutný a zničený...

-Je v tom niečo viac, že? Chce si nechať chlapcov?

-O tom sme sa nebavili. Chce skrátka rozvod. Má priateľa, zrejme toho, o ktorom rozprávajú chlapci a chce si ho vziať. Majú vraj nejaké plány, nič viac mi nepovedala.

-A preto vyzeráš takto hrozne a vydesil si ma na smrť? --vážne, skoro až nahnevane naňho pozrela.

-Nechcem to! -zopakoval podráždene. -Koľkokrát sme sa o tom bavili?

-Ona to zrejme chce. -pripomenula mu rovnako podráždene ako on. -A kedysi si predsa chcel aj ty...

-Nepodpíšem to. -povedal rozhodne. Prekvapene naňho vyvalila oči.

-Čo prosím? Zamietneš jej návrh na rozvod? Len preto, že sa bojíš?

-Prestaň! -nahnevane buchol päsťou po stole. -Povedal som, že to nechcem. A hotovo! Nepresvedčíš ma ani ty, ani ona.

-Ale prečo? A nehovor, že je to kvôli strachu! -snažila sa hovoriť čo najpokojnejšie, vôbec jej to však nešlo. Privádzal ju do zúfalstva, ktoré hraničilo so zúrivosťou. Nechápala to, veď boli spolu šťastní, s Oľgou ho už nespájala láska, tak prečo nechcel rozvod? Mala pocit, akoby pred ňou niečo tajil. -O čo ide? V čom je problém? Prečo, sakra?! Kedysi si mi sľuboval, že sa rozvedieš...Pamätáš? V tej kaviarni, keď sa naša spoločná cesta len začínala. Pamätáš sa, sakra? Tak pamätáš?

Na chvíľu nastalo ticho.

-Nechcem to! -zreval zrazu, až sa zatriasla. -Nechcem, nechcem, nechcem, nechcem! O nič iné nejde a prestaň sa vypytovať ako sprosté sopľavé decko! Je to moja vec, nie tvoja!

Pozrela naňho, z očí jej vyšľahli plamene. Kam sa zrazu podela ich láska a bezodná dôvera? A čo dokonalosť ich vzťahu? Rozbíjal ju, ako aj celý ich vzťah.

-Len tvoja, há? -pristihla sa, že kričí. -O mňa nejde, že? Nejde ani o Oľgu, ani o chlapcov! Nie, ide len o teba! Si hrozný sebec, Tomáš! Je mi z teba zle!

Rýchlo sa vyrútila ku kuchynským dverám, on ju však v poslednej chvíli zdrapil za ruku a jediným pohybom ju šmaril späť pred seba.

-Je to moja vec! -zasyčal jej do očí ako jedovatá zmija. -Ada, nepleť sa do toho! Nejde o teba, ani o chlapcov. Varujem ťa, nestrkaj prsty tam kam nemáš, lebo sa popáliš!

-Myslela som si, že sme partneri. -do očí sa jej nahrnuli slzy, keď sa naňho s odporom dívala. -Ale bol to asi len klam!

Prudko sa mu vytrhla zo zovretia a vybehla z kuchyne ako uragán. Rýchlo rozdrapila dvere na spálni, vytiahla spod postele malú cestovnú tašku a šikovne si do nej nahádzala pár vecí. Potom preletela cez chodbu do predsiene a začala sa obúvať a obliekať.

-Kam, dočerta, ideš? -zrúkol na ňu. Stál pri kuchynských dverách a nechápavo ju sledoval.

-Nemienim zostávať v jednom byte s niekým, kto má na svete najradšej seba! Vieš čo si, Tomáš? Si jeden veľký zbabelec a klamár!

-Klamár? -zopakoval.

-Áno! Hnusný klamár! Tvrdil si mi totiž, že ma máš rád a namiesto toho, aby si mi to dokázal, si ma nesmierne urazil a dal si mi najavo, že ti na mne vôbec nezáleží. -schytila do ruky tašku a otvorila dokorán vchodové dvere.

-Poď späť. -zasyčal. -Chcem sa s tebou ešte rozprávať.

-Ale ja nie! -odsekla, vyšla von a prudko za sebou tresla dvermi. Ešte do chrbta začula jeho nahnevaný hlas:

-Fajn, choď si do sveta!

Kráčala rýchlo, hoci jej silný vietor bičoval tvár a celú ju prefúkal. Cítila sa ako handrová bábika, na ktorej nikomu nezáleží. Zrýchlila krok. Priam bežala pomedzi paneláky. Bože môj, prečo som bola taká slepá? Všetko dobré predsa nemôže trvať večne... Spustil sa slabý dážď. Celkom ju premáčal, kým dobehla k Veronikinmu domu. Otvorila si malú bráničku a vhupla dnu. Prešla po chodníku a zastala pri dverách. Veronika jej prišla otvoriť v župane, s vlasmi zakrútenými do bieleho uteráka. Keď zbadala Adu stáť pred sebou s taškou v ruke a slzami na tvári, rýchlo ju vpustila dnu a zavrela dvere.

-Adi, čo sa stalo?

-Pohádali sme sa. -fňukala Ada, cítila, ako ju plač premáha. -Nevedela som, kam mám ísť...

-To je dobre, že si prišla ku mne. -Veronika už vyzerala byť v poriadku. Rýchlo z priateľky strhávala mokré veci. Potom ju odviedla do obývačky a odbehla jej do kuchyne naliať teplý čaj. Keď sa vrátila, našla Adu sedieť na gauči skrehnuto, tvár si zakrývala rukami a hlasno vzlykala. Situácia sa zmenila - zrazu bola Veronika tá silná.

-Neplač! -utešovala priateľku oddane. Sadla si vedľa nej, teplý čaj položila na stôl. Zatiaľ zostával bokom pretože najdôležitejšie boli pre obe slová útechy. -Vo vzťahu musia byť aj krízy, inak by sme si poriadne nevedeli vážiť to krásne, čo máme. Chápeš ma?

-Áno. Ale prečo je to tak? -Ada sa kŕčovito rozplakala - ako malé dieťa...Tak ako nedávno aj Veronika. -Je bláznivý! Je to strašný sebec a je odporne tvrdohlavý!

-A to si si doteraz nevšimla? -Veronika sa snažila tváriť vážne, trocha žartovne, no pri pohľade na uplakanú priateľku jej to veľmi nešlo.

-Všimla. Ale neprikladala som tomu žiaden dôraz - veď sa javil ako úžasný muž a všetko nám klapalo...Ach!

-Prečo ste sa vlastne pohádali? -Veronika ju pokojne hladila po vlasoch. Vedela, aké je dôležité klásť správne otázky a byť pripravená pomôcť.

-Oľga sa chce rozviesť. Aj ja chcem, aby sa rozviedli. Nedávno sme sa kvôli tomu dokonca pohádali - ale tak miernejšie. Udobrili sme sa a bolo po probléme. Lenže Oľga to myslí vážne. Volala Tomášovi a ten prišiel domov strašne nazúrený. Povedala som mu, že nie je dôvod na hnev, že nám to bude vyhovovať. Ale on na mňa hneď začal kričať, nadával mi, že som sprosté sopľavé decko a...Ach! Veri, tak ma ranil!

-Chlapi sú niekedy strašne bezcitní. -zalamentovala Veronika. -Sú to sebecké monštrá, stelesnenia tvrdohlavosti a urážlivosti, no aj tak ich potrebujeme - vedia byť aj milí a sú strašne tolerantní. Niektorí. Tomáš sa určite radí medzi tých lepších a pozornejších, možno má len svoje zlé obdobie.

-Ale ja nechcem byť svedkom tej jeho nechutnej premeny!

-Nemusíš. -Veronika sa doširoka usmiala. -Môžeš u mňa zostať, dokedy za tebou nepríde a neospravedlní sa ti.

-Nechcem sa ti vnucovať... -sklonila Ada hlavu.

-Nevnucuješ. Budem rada, ak tu so mnou pár dní zostaneš. Cítim sa sama a spoločnosť mi prospeje. Zvlášť taká milá a príjemná spoločnosť...Môžeš spať v hosťovskej izbe - sama som ju zariaďovala a je kúsok od mojej spálne. Je pekná a veľká - bude sa ti páčiť.

-Ďakujem, -šepla Ada a vrúcne priateľku objala.

-Niet zač, hlupáčik. Aj ty si mi predsa veľmi pomohla, čo si už zabudla?

-Takže sme si kvit? -Ada sa konečne snažila cez slzy pousmiať.

-Hej. Dáš si ten čaj? Za chvíľu bude studený.

Vymenili si úsmevné pohľady, potom Veronika zapla rádio a ešte dlho do noci sa zhovárali o všetkom, čo ich napadlo. Bolo tu ešte veľa nevyriešených otázok, na niektoré si však sami odpovedať nemohli. Jediná otázka, ktorá však Adu trápila, bola: Ako sa len s Tomášom udobríme? Uplakaná a vydesená sa veľmi bála toho, čo príde. Bola tak nesmierne ranená a dotknutá, že si nevedela predstaviť ich uzmierenie. Ale má to vážne takto skončiť? Panebože, je toto vážne koniec nášho vzťahu? Zmorene vyvrátila hlavu. Pomaly cítila, že ju zasa premáhal plač. Nebránila sa mu - tvár si zakryla do dlaní a ešte dlho po tom, čo si k nej Veronika prisadla a začala jej láskať vlasy, sa jej vzlyky ozývali priestrannou obývačkou.

4.KAPITOLA

???

Tomáš sa Ade neozval celý týždeň. Veď nevie, kde ma hľadať. presviedčala samu seba Ada. Ale keby ma vážne hľadal, napadlo by ho zavolať Veronike. Takže ma nehľadá. Kašle na mňa a trucuje. Pár dní sa pretiahlo do celého dlhého týždňa a Ada už bola celá nesvoja. Navyše bola bez práce, pretože všetky svoje dokumenty na prepisovanie mala doma.

-Tak si pre ne skoč keď bude Tomáš v práci. Požičiam ti disketu, nahraj si preložené súbory a u mňa môžeš pokračovať. Ja sa počítačom veľmi nerozumiem, no muž mi tu jeden nechal. -pobádala ju Veronika.

Ada nezaváhala - ešte v to dopoludnie sa vybrala do bytu. Izby boli pusté a vyprahnuté, Tomáš si za celý týždeň poriadne neupratal. Všade sa povaľovali zamastené škatule od balených jedál so značkou pizzérie. Párkrát zakopla o voľne pohodenú prázdnu fľašku od piva, niekedy sa jej dokonca noha zamotala do košele či bielizne, ktorú mal pohodenú na zemi. Neunúvala sa však upratovať - nechcela, aby vedel, že tam bola. Vzala si len svoj preklad a na požičanú disketu si uložila súbory, ktoré už prepísala, aby v nich mohla pokračovať. Potom sa vytratila tak rýchlo, ako aj prišla.

Pustila sa pomalým krokom. Nikam sa neponáhľala - varenie mala v ten deň na starosti Veronika a tak celé doobedie nemala poriadnu prácu. Celkom sa tešila, až si zasa sadne za počítač a bude môcť prekladať, keď však kráčala, vôbec na písanie nemyslela. Premýšľala nad Tomášom a nad ich hádkou. Znova si v hlave prehrávala všetko čo jej povedal. Párkrát mala pocit, že sa rozplače, úspešne to však prekonala a svoje chvíľkové chute na plač vytrvalo prehĺtala. Nechcela plakať na ulici, naopak - snažila sa tváriť sebavedome a šťastne. Celkom sa jej to darilo.

Keď konečne zabočila na ulicu, v ktorej bývala Veronika, cítila sa, akoby práve kráčala domov. Za celý dlhý týždeň si navykla na jej veľký dom a celkom sa jej zapáčil. Cítila sa v ňom lepšie ako v malom byte, v ktorom doteraz žila s Tomášom - ale kvôli nemu by sa tam zasa rada vrátila. Kvôli nemu...kvôli nemu...Ach, čoho všetkého by bola kvôli nemu schopná! Tak prečo on nemôže niečo urobiť pre ňu?

-Zdravím, madam! -začula zrazu za sebou zvučný mužský hlas, ktorý ju hneď zaujal. Rýchlo sa zvrtla a pozrela na vysokého mladíka, ktorý postával pri jednom z honosných domov na tej ulici. Práve strihal na zimu malé záhradné kríčky - bol oblečený v zošúchaných zelených montérkach, na rukách mal staré špinavé rukavice a na hlave kožený klobúk. Vyzeral staršie, než aký v skutočnosti bol a Ade hneď padol do oka.

-Dobrý deň. -opätovala mu úsmev.

-Ste na návšteve?

-Áno, u priateľky.

-U Veroniky. -prikývol. -Už som vás tu párkrát videl. Ste z ďaleka? -odložil veľké nožnice a podišiel bližšie k nej.

-Áno. -zaklamala. -Nie som z Nitry.

-Vydatá? -jeho odvážne otázky ju vôbec nehnevali - práve naopak, celkom sa jej pozdávali.

-Nie. -odvetila stručne. -A vy? Pán...

-Peter Ostrovský. -galantne zložil klobúk. -Prepáčte, nepredstavil som sa...

-Ja som Ada. -usmiala sa. -Teší ma. Poznáte Veroniku?

-Len z videnia. To viete, bývame na rovnakej ulici. Ale bližšie nie. Počul som, že ju opustil manžel...

-Áno, je to smutné.

-Preto ste tu? Utešujete ju?

-Áno, potrebuje pomôcť. 

-Tak to má byť. -usmial sa. -Takto sa má chovať správna priateľka.

-Žijete sám, Peter?

-Nie. Bývam tu aj s mojou sestrou. Volá sa Petra a je na vozíčku.

-Och! -Ada naňho súcitne pozrela. -Musíte to mať ťažké.

-A viete, že ani nie? -mykol plecom. -Už som si zvykol. Mám rád svoju sestru a mám rád jej spoločnosť. Je veľmi veselá a príjemná. Ochrnutie jej neočiernilo dušu tak, ako mnohým iným.

Keď s láskou rozprával o svojej sestre, uvedomila si, že nemôže byť o moc starší než ona. Možno o pár rokov...Bol príliš mladý na to, aby zostával zavretý za štyrmi stenami so ženou na vozíčku, nech by ju mal akokoľvek rád. Mal by predsa žiť a baviť sa...Ale veď možno chodí von...

-Chodíte niekedy von? -zarazila ho čudnou otázkou.

-Aj teraz som vonku. -usmial sa. Krásne, sladko. Čím viac sa jej páčil, tým viac pri pohľade naňho túžila po Tomášovi.

-Myslím na zábavy, diskotéky...

-Ach, nie. -sklonil hlavu. -Všetci vravia, že by som mal, ale ja sa na to vážne necítim. Dlho žijem sám, len so svojou sestrou.

-Hm. -skúmavo si ho premerala. Mala niečo zalubom... -Čo keby sme si tykali?

-Skvelý nápad. -prikývol.

-Takže, Peter, mám pre teba jeden návrh. Ja som tiež už dlho nebola vonku a celkom mi to chýba. Čo keby sme si spolu priateľsky vyrazili?

-Pozývaš ma von? -skamenel od prekvapenia.

-Prečo nie? Vyzerá to tak, že by sme si mohli rozumieť. A ja rada spoznávam nových ľudí. Priateľov nikdy nie je dosť.

-No ja neviem...

-Prosím, neodhryznem z teba, neboj sa.

-A čo Petra?

-Môže ísť s nami.

-To myslíš vážne?

-Jasné, môžeme sa ísť prejsť alebo ísť do kina...

-Ja neviem, ona ešte takto nebola vonku. -prerušil ju nervózne. Bolo jej jasné, že ho nepresvedčí. -Bojí sa. Myslím, že by som to radšej neriskoval. A nemôžem ju doma nechať samu.

Pokyvkala hlavou na znak súhlasu. Ak nechceš, čo ťa budem nútiť? spytovala sa sama seba. 

-Ale... -zdvihol k nej spiklenecky zrak. -Čo keby si prišla k nám na návštevu? Petra by iste niekoho rada spoznala.

-Veľmi rada. -súhlasila nadšene. 

-Takže prídeš o...čo ja viem, trebárs o siedmej? Pozývam ťa na večeru a potom na priateľské posedenie.

-Okej, môže byť.

-Tak fajn.

-Fajn.

-Dobre.

Zmätene na seba pozerali, ani jeden z nich nevedel, čo ešte povedať. Napokon vykročila Ada.

-Už musím ísť, Peter. Som rada, že som ťa spoznala, teším sa na večer.

-Aj ja. Zatiaľ sa maj. -zľahka jej zakýval a s úsmevom sledoval, ako sa vzďaľuje. Páčila sa mu viac ako ktorákoľvek iná doteraz. Vyžarovalo z nej čosi, čo ho úplne omámilo a donútilo ho to na ňu stále myslieť. Predstavovať si jej tvár, jej oči, pery, postavu...

-Kto to bol? -Veronika už stála pri dverách a netrpezlivo Adu vyčkávala.

-Tvoj sused. -zaškerila sa Ada. -Je milý.

-A pekný.

-Je veľmi príjemný.

-A je pekný.

-Poctivo sa stará o svoju ochrnutú sestru.

-A je veľmi pekný.

-Môžeš prestať?! -Ada sa popri dotieravej Veronike, ktorá sa práve zadúšala smiechom, pretisla dnu.

-Je pekný, pekný, pekný! -kričala neúnavne ďalej, keď ju trocha prešiel smiech. -Pekný, pekný, pekný!

-Tak fajn! -hlesla Ada. -Keď poviem, že je pekný, sklapneš?

-Mhm.

-Bol veľmi pekný.

-Ja som to vedela! -vybuchla Veronika do detského smiechu. Ada na ňu prísne pozrela. Aj ju však zmáhal smiech a Veronike to neušlo. -Páčiš sa mu. -prehodila, keď znova odkráčala k sporáku. Jedným okom však Adu stále sledovala. Stála pri malom stole a dívala sa na prednú stranu raňajších novín.

-To je jasné. -letmo na priateľku pozrela. V novinách ju niečo zaujalo. -Keby som sa mu nepáčila, neoslovil by ma.

-A čo z vášho rozhovoru vyplynulo?

-Pozval ma na večeru. -Ada si vôbec nevšimla, že Veronika skamenela od úžasu a celkom zabudla, že má miešať polievku.

-To myslíš vážne? Ideš s ním von?

-Idem k nemu domov. Musí sa starať o sestru.

-Hm. -Veronika sa znova otočila k sporáku. -Bolo by oveľa romantickejšie, kebyže idete do reštaurácie.

-Čo si hluchá? -nechápala jej postoj Ada. -Veď som ti povedala, že má sestru na vozíčku, o ktorú sa stará. Nemôže ju predsa nechať doma samu!

-Ja viem, viem...Bola to len úvaha. -hodila skúmavý pohľad na priateľku. -Je v tých novinách niečo zaujímavé?

-Hej. -Ada sa vzpriamila a s novinami v ruke podišla k Veronike, ktorá na ne vzápätí vypleštila oči. -Tomáš.

-To nie je možné! -zhíkla. -Vážne je to on! Čo ale robí na titulnej strane najpredávanejšieho nitrianskeho denníka?

-Jeho firma má nejakú úžasnú zákazku alebo čo. Sú populárni. -odmlčala sa. Podišla k stolíku a šmarila noviny tam, odkiaľ ich vzala. -Takže moja neprítomnosť je mu skôr prospešná, ako by mal smútiť.

-A na to si ako prišla?

-Veď sa na to pozri! Skvelo sa mu darí. Nechýbam mu.

-To nemôžeš vedieť. -Veronika si všimla, že Ade v očiach objavili slzy. Rýchlo k nej podišla a objala ju. -Podľa mňa mu veľmi chýbaš. Lenže je ako ostatní chlapi a tak sa ťa bojí. Myslí si, že mu neodpustíš a radšej sa drží ďalej.

-Čo mám robiť, Veri? Strašne mi chýba.

-Vieš, čo sprav? Choď sa teraz pekne pozrieť na ten počítač, trocha si popracuj a potom sa priprav na tú večeru. O Tomášovi ešte budeš mať čas premýšľať aj neskôr.

???

Keď vyšla od Veroniky, cítila sa čudne. Mala na sebe obtiahnuté rifle, tmavý rolák a bundu. Aj keď nemala oblečené minišaty, vyzerala veľmi zvodne a príťažlivo. Plavé vlasy jej divo viali v slabo vetríku.

Zastala. Pred ňou sa z tmy vynorila malá vilka. Chvíľu po nej blúdila pohľadom, potom stlačila malé sivé tlačítko pri nízkej bráne. Hneď na to sa otvorili dvere a zjavila sa v nich Petrova strapatá hlava. Tiež oblečený dosť ležérne - v džínsach a košeli.

-Vitaj. -doširoka sa usmial a odomkol malú bráničku. Hneď vkĺzla do neveľkej záhradky, cez ktorú ju previedol až k vchodovým dverám. Tváril sa nanajvýš spokojne. Očividne bol šťastný, že ju opäť vidí.

-Máš tu krásne. -žasla. Zastali pri nízkom drevenom plote, ktorý sa tiahol popri chodníku. Ada s úsmevom sledovala krásne záhony kvetov, pekne zostrihané stromčeky a malé kríčky. Vždy ju vedelo nadchnúť, ak niekto na malom kúsku záhrady dokázal vykúzliť niečo krásne a uchvacujúce.

-Ďakujem. -hrdo sa usmial. -Vieš, vyštudoval som záhradnú architektúru a občas sa jej ešte venujem...

-Vážne? Nikdy by som do teba nepovedala, že by si mohol byť architekt.

-A čo teda? -spýtavo na ňu pozrel. Chvíľu mlčala. 

-Ja by som ťa odhadla na lekára alebo učiteľa.

-Panebože! Ja a učiteľ?! -najprv sa tváril veľmi prekvapene, no po chvíli sa hlasno rozosmial. -Nechcem ťa uraziť, no máš vážne zlý odhad. 

Keď pomaly vykročili k domu, stále sa ticho smial. Aj Ade už mykalo kútikmi úst, no smiať sa jej akosi nechcelo.

-Pracuješ niekde? -ozvala sa, keď otváral dvere.

-Teraz nie. -nechal ju prejsť prvú, potom sa prešupol dnu a zavrel za nimi dvere. Ada sa chvíľu mlčky rozhliadala po priestrannej, jednoducho a prakticky zariadenej predsieni. Všetko bolo nové, pekné a také senzačné...

-Tak odkiaľ berieš peniaze na financovanie takého sídla?

Nevedela, či ho jej otázka nezaskočí alebo nenahnevá, no jeho reakcie boli pokojné. Usmial sa a ponúkol jej pekné červené papuče. Sám vkĺzol do veľkých modrých s bielym lemovaním.

-To rodičia. -rozpriahol ruky. -O moju sestru sa nikdy nechceli starať, no na druhej strane ju vždy vedeli zabezpečiť. Nech sa páči. -previedol ju cez široké dvere do jedálne, vedľa ktorej bola hneď poruke kuchyňa. Kývnutím jej naznačil, aby si sadla, on ešte odbehol po poháre. Keď sa vrátil, pokračoval. -Otec má veľkú, prosperujúcu firmu, zdedil ju ešte po svojom otcovi. Je to rodinný podnik. Nikdy som neprišiel na to, aká firma to vlastne je... -zatváril sa zamyslene, keď dômyselne rozostavoval poháriky po pekne pripravenom stole.

-A to je ako možné? -nechápala.

-Vieš, nikdy som o firmu nejavil záujem. Otec bol veľmi sklamaný, veď to poznáš, chcel, aby som prebral firmu po ňom. Ja som odmietol. Viem, že všetky jeho obchody nie sú...ako by som to...čisté. Púšťa sa do riskantných vecí, s ním nikdy nevieš, na čom si. Firmu veľmi zmenil. Nechcem byť ako on. Chcel som byť architekt. A som. Aj budem. Len teraz mám zlé obdobie.

-Žiješ stále so sestrou?

-Nie. Dlhú dobu som žil v Bratislave, veď tam som študoval. Ale sestre sa potom pohoršilo a tak som prišiel sem. No je to len dočasné riešenie. Hoci mám sestru veľmi rád a je mi s ňou dobre, nemám v pláne zostať tu s ňou bývať. Ako som povedal, chcem sa venovať svojej práci a tu nemám veľa uplatnenia.

-Tomu neverím. -zamyslela sa. -Keby si niečo rozbehol...

-Je tu viacero firiem, ktoré sú zamerané na záhradnú architektúru, ale ja chcem niečo iné...vieš, nezvyčajné...

-A čo také?

-Neviem. -mykol plecom. Po chvíli sa zasmial. -To je na tom to najhoršie. Ja vlastne neviem, čo presne chcem.

-Nie je to tým, že sa ti v Nitre nepáči?

-Nie. -odpovedal rýchlo. -Je mi tu vážne dobre, ale...niečo ma stále ťahá von.

-Do Bratislavy?

-Možno. Ale keby som tu niekoho stretol... -úsmevne na ňu pozrel. Radšej pod ťarchou jeho pohľadu sklonila hlavu. On však pokračoval aj napriek jej odmietavej reakcii. -Vieš, ak by som tu stretol ženu, ktorá by ma vážne zaujala, asi by som tu kvôli nej zostal.

-Hej, láska robí s človekom divy. -ozvala sa ostýchavo. Vedela, že čo povedal, smeroval k nej, avšak snažila sa to ignorovať. Dúfala, že už sa o to znova nepokúsi. 

-Aj ja si myslím. -hovoril veľmi vážne. Ada by sa bola najradšej prepadla pod zem, no zachránil ju tenký, zvučný hlások, čo sa k nim zrazu doniesol.

-Pekný dobrý večer.

Obaja sa rýchlo zvrtli a vzápätí sa doširoka usmiali. Peter šikovne priskočil k sestre a pritlačil jej vozík ku stoličke, kde sedela Ada. Tá si sympatickú ženu na vozíčku s úsmevom prezerala. Mala dlhšie hnedé vlasy a krásne gaštanové oči. Plné líca a krásnu, akurátnu bradu. Mala dobrú postavu - ani tenkú, ani tlstú. Na sebe mala tmavomodré džínsy a ľahký svetrík. Vyzerala úžasne.

-Tak, Peťa, toto je Ada, o ktorej som ti hovoril.

-Teší ma! -Petra k Ade vystrela tenkú rúčku. Ada ju hneď priateľsky stisla.

-Aj mňa. -usmiala sa. -Peter mi o vás veľa rozprával.

-Aj mne o vás. -prikývla Petra.

-Tak, môžeme začať? -vyrušil ich Peter a rýchlo usadil Petru za stôl.

-Varil si ty? -ozvala sa Ada.

-Spoločne. -odpovedala zaňho Petra. -Radi spolu varíme.

-Bez mojej sestričky by som bol pri varení stratený! -vyhlásil Peter s úškrnom. Ada sa pri pohľade naňho usmiala.

-Vy bývate blízko? -spýtala sa Petra, keď Peter zmizol v kuchyni.

-Prosím, potykajme si. -navrhla Ada. Petra hneď prikývla. Ada začala. -Vieš, som na návšteve u priateľky. Opustil ju manžel a tak ju utešujem.

-To musí byť pre ňu ťažké. -prikývla Petra.

-Veru je. Veľmi ho ľúbila, ale už sa z toho pomaly dostáva. Smeje sa a začína normálny život...

-To sa iba zdá. -sklopila Petra zrak. -Ja to poznám. Ona len skrýva svoj žiaľ v sebe. Aj ja som to tak robila. Teraz viem, že je to to najhoršie, čo zronený človek môže spraviť.

Ada sa na tú úžasnú, silnú ženu s obdivom dívala. Petra sa jej len ticho zasmiala.

-Asi si si ma predstavovala inak, však?

-Áno. -priznala sa. -Keď mi Peter povedal, že si na vozíčku, myslela som si, že budeš veľká kôpka nešťastia.

-Bola som. Kedysi. Už som sa naučila niesť toto bremeno. Zvykla som si. 

-Tak dámy! -vyrušil ich Peter. V rukách niesol veľkú misu, plnú ryže a tenkých plátkov mäsa. -Toto je moja špecialita! Hovorím tomu "ryža s mäsom".

Po miestnosti sa ozval Adin hlasný smiech. Aj Petra sa schuti zasmiala.

-Vieš, Adi, -hovorila so smiechom, -Takto sa predvádza pred každou.

Hoci to Petra myslela ako žart, Ada ani Peter to tak nevzali. Obaja stíchli - Peter sa zasa vytratil do kuchyne, Ada ho sprevádzala vyčítavým pohľadom. To znelo, akoby si sem denne vodil inú ženu...A čo ak je to pravda? Možno to Petra nemyslela ako vtip...Dočerta, možno som toto pozvanie nemala prijať! 

Keď sa Peter vrátil, konečne sa usadil za stôl a ponúkol Adu, aby začala. Tá sa ochotne chopila podávanej naberačky a naložila si riadnu porciu. Za ňou sa do toho pustila Petra, až nakoniec Peter. O chvíľu už celou miestnosťou znelo veselé štrnganie príborov.

-Hm, bolo to fantastické! -Ada sa labužnícky oblizovala. Už boli usadení na veľkej rohovej sedačke v obývačke, Petra sedela pri nich a s úsmevom si Adu prezerala.

-Myslel som si, že ti to bude chutiť. -ozval sa Peter. -Ako som povedal, mäso s ryžou je moja špecialita. Vždy ho pripravím chutne. A keď mi pri tom asistuje aj Peťa...

-Adi, čomu sa venuješ? -spýtala sa po chvíli ticha Petra.

-Ja prekladám knihy.

-Prekladáš?

-Áno, vieš aj nemecké alebo anglické knihy sú veľmi dobré. Vezmi si napríklad Danielle Steelovú. Je to americká spisovateľka a predsa jej knihy dostaneš aj na Slovensku.

-Aha, takže ty prekladáš knihy z cudzích jazykov do slovenčiny... Hm, o tom som ešte nepočula, ale môže to byť zaujímavé...

-Aj je. A veľmi ma to baví...Zatiaľ však prekladám len svoju prvú knihu.

-A ako si sa k tomu dostala? Je to predsa len nezvyčajné...

-Poradila mi to priateľka. Dohodla mi aj stretnutie s danými ľuďmi...Veľmi mi pomohla.

-Ale to musíš skvelo ovládať cudzie jazyky, že? Ktoré? Nemčinu? Angličtinu?

-Áno, predovšetkým, ale pasívne sa venujem aj francúzštine. Je to krásny jazyk, ale veľmi ťažký. Už ho celkom ovládam.

-Chodíš na kurzy? -vyzvedala ďalej Peťa.

-Nie, som samouk. Mám rôzne francúzske knihy, príručky pre začiatočníkov a tak. No už dlho som si francúzštinu nezopakovala. Nemám na to akosi čas.

-Veď hej, priateľka je ti asi prednejšia.

-To iste. Chcem jej pomôcť, keď sa dá. 

-Tak treba. -prisvedčil Peter s úsmevom.

-No, -Petra sa nespokojne pomrvila. -Nebudete sa hnevať, keď vás už opustím?

-Tak skoro? -začudovala sa Ada. -Veď je len pol desiatej...

-Chodím skoro spať. -vysvetlila jej Petra. -Bývam veľmi unavená.

-Pomôžem ti? -ponúkol sa Peter.

-Nie, seď. Ty bav návštevu. -ešte sa otočila k Ade. -Bolo mi s tebou fajn, Adi. Prídeš ma zase niekedy navštíviť? Myslím, že by sme mohli byť skvelé priateľky.

-Rada. -usmiala sa Ada vrúcne a na rozlúčku stisla Petre ruku. -Už sa teším, až sa znova stretneme.

-Fajn. Tak sa maj. -obratne sa zvrtla na svojom vozíku a prešla k dverám, kde sa ešte zastavila a úsmevne na oboch pozrela. -A nevymýšľajte!

Keď im obom zmizla za dverami, po miestnosti sa rozľahlo ťaživé ticho. Očividne ani jeden nevedel naladiť rozhovor na správnu notu.

-Ďakujem za pekný večer. -ozvala sa napokon prvá Ada.

-Som rád, že sa ti to páčilo. -povedal úprimne. -Tak trochu som sa bál, že budeš sklamaná.

-Netáraj. -zasmiala sa, -Bolo mi skvelo. Máš vážne skvelú sestru.

-To vravia všetci. -uznal s prikývnutím. -Aj ja si to myslím. Vieš, keby si ju bola videla pred rokom, neverila by si, že sa môže takto zmeniť. Bola z nej troska...

-A ty sa jej divíš? Veď to pre ňu muselo byť strašné.

-Áno, to chápem. A som hrdý, že je to práve moja sestra, ktorá bola tá odvážna a bojovná. Je úžasná...

-Necíti sa sama? -napadlo Adu zrazu.

-Sama? -nechápal Peter. -Veď som s ňou.

-Ja viem, ale ja myslím, vieš, či jej nechýba priateľ...muž, ktorý by ju ľúbil...Chápeš?

-Nepotrebuje ho. Ani ty predsa nemáš priateľa a žiješ, nie?

-No... -dostal ju. Nevedela, čo má povedať, no zrazu sa jej chcelo povedať mu pravdu. Veď mu verila, bol to jej nový priateľ a svoje problémy, ktoré jej tienili dušu, potrebovala povedať aj niekomu ďalšiemu.Tak sa potrebovala vyspovedať...

-To, že nemám priateľa nie je celkom pravda. -vzdychla napokon rozhodnutá všetko mu povedať. -Pravdou je, že som veľmi zaľúbená do ženatého muža.

Peter na ňu vyjavene pozrel.

-Myslel som, že si neni...že nie si... -odmlčal sa. -Ach, bol som hlupák! Mohlo ma napadnúť, že taká krásna žena ako ty má priateľa...

-Nemohol si to vedieť. A ja som to pred tebou zamlčala.

-Prečo? Veď očividne sa o mňa nezaujímaš inak ako o priateľa.

Svojou otázkou ju priviedol do pomykova. Mám mu to vážne povedať? Nedôverujem mu až príliš? Ale veď čo tým vlastne môžem stratiť? 

-Nepovedala som ti o ňom, lebo je to teraz pre mňa veľmi bolestivé.

-Nevšíma si ťa?

-Nie, vieš, my spolu žijeme.

-Žijete? A je ženatý s inou? Pánabeka!

-A má aj dvoch synov...Keď to rozprávam, je to veľmi zamotané, ale ono je to vlastne jednoduché...Vlastne, ako sa to vezme...Ja neviem. Neviem kde mi hlava stojí! Náš vzťah je taký...taký krásny a dokonalý...Asi až príliš.

-Čo sa stalo?

-Pohádali sme sa. Jeho žena sa chce rozviesť, má tiež priateľa. Ale on nechce.

-Nechce? -začudoval sa.

-Aj mňa to prekvapilo. Mohli by sme byť konečne spolu, bez toho, aby som si vyčítala, že žijem so ženatým mužom...Ale on o tom nechce ani počuť. Kričí na mňa, že je to jeho vec... Nechápem to! Týka sa to predsa aj mňa...

-On nie je v Nitre?

-Áno. Totiž, aj ja bývam v Nitre. Neviem, prečo som ti povedala, že som zďaleka...Ach, urobila som toľko chýb! -so slzami v očiach sa mu vrhla do náručia. -Peter, prepáč...

-To nič nie je, no tak... -šepkal jej pokojne, -Upokoj sa, to je v poriadku...

-Keď si ma oslovil, -fňukala cez slzy, -zľakla som sa ťa. Bolo to len pár dní, čo som bývala u Veroniky, lebo som od neho odišla.Nebola som pripravená na nového muža...Ach...nebola...Pre...prepáč... -kŕčovito vzlykala, až ho to trápilo. Vedel však, že neplače len preto, že ho oklamala. Plakala pre zničený vzťah a pre svoju veľkú bolesť. A tak pri nej len ticho sedel, tuho ju objímal a občas ju tíšil aj sladkými slovami.

-Najhoršie na tom je, -stále premáhala plač, -že čím viac sa naňho hnevám, že mi nevolá, tým viac mi chýba. Je to také strašné...

-Ale no tak, neplač už... -nevedel, čo má na to povedať. V tej chvíli by bol Tomáša najradšej vyfackal a riadne mu nakričal do tváre. Bolo preňho nepochopiteľné, že mohol takto ublížiť takej krásnej a jemnej žene.

-Bojím sa, že mi už nezavolá, že ma už neľúbi...A ja ho ľúbim, veľmi...ach, veľmi... -znova sa kŕčovito rozvzlykala.

-Neviem, čo ti mám na to povedať. -priznal sa úprimne. Pocítil, že sa pohla a tak uvoľnil objatie. Pomaly sa vzpriamila a pozrela mu do očí. Jej uplakaný pohľad v ňom vzbudil nevídane silnú túžbu pobozkať ju. Tak veľmi po tom túžil...Bola tak blízko pri ňom, zraniteľná a uplakaná, smutná a sklamaná... Neodolal. Rýchlo sa k nej pritiahol, uzavrel si jej tváričku vo svojich veľkých dlaniach a hladne sa prisal na jej rozpálené pery. Bol veľmi prekvapený, keď zistil, že sa nebráni. Sedela pokojne, ruky mala spustené na kolenách...Akoby váhala... Napokon sa však odhodlala, omotala si ruky okolo jeho krku a pomaly mu začala oplácať vrúcny bozk. Na chvíľu sa cítila, akoby lietala po nebi, spokojná a slobodná...Keď sa však od seba vzdialili, pocítila, že je na zemi a všade okolo nej sa vznáša krutá realita.

-Ach, Peter, -zafňukala a znova sa k nemu pritiahla. Tento krát bol ich bozk dlhý a vášnivý, v oboch vzbudil niečo, čo už dlhšie spalo...Pomaly, pomaličky mu začala rozopínať malé gombíčky na košeli. Cítila, ako v nej vrie čudná, neovládateľná sila, ktorá ju zmáhala. Keď ju opatrne položil na gauč, sladko sa usmiala. Potom mu dovolila, aby ju previedol svetom vášne a pritom nemala vôbec výčitky svedomia. Na Tomáša ani nepomyslela, len sa oddávala jeho bozkom, ktoré boli čoraz dlhšie a sladšie...V jeho náručí sa zrazu cítila tak bezpečne a krásne...

???

Keď sa ráno zobudila, premkol ju čudný pocit. Posteľ, v ktorej ležala, jej nebola vôbec povedomá a čiasi ruka, ktorá ju objímala, ju na chvíľu celkom vydesila. Až potom sa jej začalo čosi matne vynárať...Celá predošlá noc...Panebože! Rýchlo vyskočila, čím prebudila aj Petra. S úsmevom na ňu pozrel.

-Dobré ráno. -na líce jej vtisol vrúcny bozk. Zjavne si všetko uvedomoval a bol rád, že sa "to" stalo.

-Panebože, Peter! -zopakovala svoj výkrik nahlas. -Kde som to?

-No u mňa. -jemne ju pohladil po vlasoch. -Nechcel som, aby si spala na gauči, tak som ťa v noci preniesol sem.

-No to je teda...neskutočné! -rukami si pretrela rozospatú tvár. -Ja som tu bola...bola som tu celú...úplne celú...noc? -vyzerala vydesená, vystrašená a sklamaná.

-Áno, spala si celú noc vedľa mňa. -povedal úplne pokojne. -Adi, čo je, prečo si taká nervózna? -nechápal.

-Toto sa predsa nemalo stať! Ach, dočerta, nemalo...Alkohol nám pomútil rozum!

-Čo? -sklamane na ňu pozrel. Sedela skrehnuto kúsok od neho, rukami si podopierala hlavu a ticho si čosi hovorila. -Prečo to hovoríš? Ja...ja ťa mám predsa rád.

-Rád? -spýtala sa vážne, do očí sa jej tisli slzy. -Ako ma môžeš mať rád? Veď ma ani nepoznáš!

-Poznám, lepšie ako si myslíš! Už keď som ťa uvidel, zaľúbil som sa do teba. Preto som ťa oslovil, preto som ťa pozval na večeru...Preto to všetko! Ja verím v lásku na prvý pohľad, teraz viem, že je skutočná, pretože ju prežívam!

-Nemali sme to spraviť. -vzdychla.

-Hovoríš, akoby to bol hriech. -nechápal jej postoj. -Adi, veď to bolo krásne. Som rád, že sa to stalo. Bol som vážne šťastný! A viem, že aj ty. Veď si neprotestovala...ja to nechápem...

-Neviem, prečo som to nechala zájsť až tak ďaleko. Peter, prepáč, ja už...ja už musím...vieš, ísť...Veronika ma čaká...Iste sa bojí... -rýchlo vstala a začala sa bezmyšlienkovite obliekať. Udivene na ňu pozeral. Nevedel, ako ju zastaviť, ako jej vysvetliť, že ho jej postoj bolí, že ju ľúbi a chce ju mať pri sebe...

-Nechoď. -povedal len a prosebne na ňu pozrel.

-Musím. -už oblečená sa k nemu sklonila. So strapatými vlasmi vyzeral žartovne, nemala však chuť smiať sa.

-A prídeš ešte? -vyzeral ako malé dieťa, ktoré sa bojí, že mu vezmú jeho najdrahšiu hračku. Nechcela ho raniť...Tak veľmi nechcela...

-Neviem. -vydralo sa z nej. -Ja ti nemôžem dať...nemôžem ti dať to, čo odo mňa chceš. Pochop to...Mám Tomáša...

-Myslíš toho sebca čo ti ešte nezavolal a kašle na teba?

-Ľúbim ho. -vyhŕkla. -A toto bola veľká chyba!

-Veď on o teba nestojí! Ada, prosím, zostaň tu...

-Nie, nehnevaj sa. -rýchlo prešla k dverám. -Musím odísť, vážne musím, prepáč...Ja sa ti ozvem, zavolám ti alebo prídem, neviem ešte...Ach, už musím ísť...musím...Ahoj!

Šikovne sa zvrtla a skôr, než stihol niečo povedať, počul len buchnúť vchodové dvere a malú bráničku pred domom. Bola preč a on vedel, že sa už možno nikdy nevráti. Zronene si zaboril hlavu do perín a ticho klial.

Potichu otvorila veľké dvere. Prekvapilo ju, že boli odomknuté. Veronika ju asi celú noc čakala a tak nezamkla...

-No ahoj! -zastihla ju hneď pri dverách. Bola v župane, avšak pekne upravená. Nebola vôbec nahnevaná, tvárila sa však nanajvýš vážne. -Nečakala som, že by si uňho mohla zostať.

-Ach, Veri, ani nechci vedieť...

-To sa dá ľahko domyslieť. -zdvihla prísne obočie. -Vieš, za normálnych okolností by som nebola proti, veď ja som ťa tam vlastne poslala, ale...

-Nevolal? -vydralo sa z Ady náhlivo.

-Nie. -Veronika sklonila hlavu. -Zdá sa, že Tomášovi vážne nechýbaš. Ale aj tak, ja neviem...Ty a Peter...Nejde mi to do hlavy.

-Ani mne. -hlesla Ada. Zvalila sa na gauč a hlavu si skryla do dlaní. Veronika správne vytušila, že plače. Rýchlo prešla k nej a silno ju objala.

-Len pokoj, moja drahá, svet sa nezrúti. Veď je to pekný, mladý muž, každá by odolala.

-Ale ja som nechcela odolať. -vzlykala Ada. -Len sme sa rozprávali, hovorila som mu o Tomášovi. Plakala som, on ma utešoval a potom...ani neviem ako...ako sa to všetko stalo...Ach, cítim sa tak mizerne...Asi som príliš veľa pila. A dnes ráno som od neho ušla ako malé decko...Dočerta! To som tomu dala...Nechcela som mu ublížiť.

-Komu, Petrovi?

-Áno, chcel aby som zostala...Ach, keby tak vedel, že on nebol jediný, komu som ublížila...Aj mňa to mučí, veľmi mučí, Veri...Pomôž mi, ach, pomôž...

-A ako ti mám pomôcť, blázonko? -usmiala sa Veronika. Chcela priateľku aspoň trocha posmeliť, ani úsmev však nepomohol. Ada naďalej hlasno plakala. -Pozri, čo sa stalo, stalo sa a ...

-Ale prečo? -prerušila ju Ada. -Prečo som to spravila?

-Akože prečo? Ja sa tomu vôbec nedivím! Si sama, tvoj priateľ sa na teba vykašľal a keď o teba prejavil záujem pekný mladý muž mala si ho azda odmietnuť? Ada, nebuď hlúpa, veď aj ty si len žena! Plná snov a citov, očakávaní a túžob...Neblázni, veď to sa stáva.

-Ja viem, viem, ale ten pocit...Čo budem robiť? Ako sa Tomášovi pozriem do očí? A čo Petrova sestra? Sľúbila som jej, že za ňou ešte prídem, ale to znamená, že sa stretnem aj s Petrom...Panebože, ja som tomu ale dala! 

-Nielen ty! Vy obaja ste tomu dali!

-Čo budem teraz robiť? -opakovala stále dookola.

-Zo všetkého najskôr sa z toho musíš spamätať. Chceš kávu? Mám uvarenú čerstvú...

-Dočerta, ty to nechápeš? -zvýšila Ada hlas. Veronika na ňu začudovane, až nahnevane pozrela.

-Ale áno, celkom chápem! -vyhŕkla rovnako hlasno ako Ada, -Myslíš, že ti jedna pobláznená noc otočí život naopak. Ale prečo by mala? S Petrom sa možno už nikdy nestretneš, na jeho sestru zabudneš a...a...

-A čo?! Vrátim sa k Tomášovi a budem sa robiť akože nič? Ale to predsa nejde! Podviedla som ho a musím mu to povedať. Lenže neviem ako a bojím sa toho, keďže sa so mnou po tom určite rozíde. A ja som aj teraz bez neho stratená. Nechcem ho stratiť! Hoci...hoci som ho už možno stratila, keď nevolá...

-On sa ozve. -uistila ju Veronika už pokojnejšie. -Ľúbi ťa, viem to.

-Tak prečo sa mi ešte neozval? Prečo ma tak trápi? Nech sa dá vypchať!

-Čo keby si sa skúsila najprv upokojiť? -navrhla Veronika znova. Ada na ňu sklesnuto pozrela.

-Ale ako? Povedz, ako?

-Daj si pokojne kávu a...zavolaj Petrovi.

-Šibe ti? -vyletela nervózne.

-Vyzerám tak? -ohradila sa Veronika. Mala s Adou veľkú trpezlivosť, čo si Ada ani neuvedomovala. -Nie, vážne, mala by si mu zavolať.

-Veď to nie je ani päť minút, čo som ušla z jeho postele, kde sme...kde sme...Ach, nemôžem to ani vysloviť!

-Prestaň sa k tomu vracať. Jednoducho mu zavolaj! Vážne. Musíte to prebrať. Ty ľúbiš Tomáša a on...Nemôže ťa ľúbiť, lebo ťa ani nepozná. Tak mu zavolaj, povedz nech sem príde, preberte to a uvidíš, ako sa ti uľaví.

-Myslíš to vážne? Je to tak vážna vec...Nebolo to len posedenie pri sviečke, bolo to oveľa vážnejšie a ja neviem, či si o tom môžeme len tak pohovoriť, akože sa nič nestalo...

-Ale no tak! -Veronika vstala, prešla k malému stolíku s telefónom a podala ho Ade.

-Ale ja...neviem jeho číslo.

-Je v zozname.

O chvíľu už pred Adou zasvietil biely telefónny zoznam. Spoločne našli číslo jeho domu, potom Ada pomaly vyťukala jeho telefónne číslo. Veronika cítila, že sa trasie.

-Zvoní to. -oznámila priateľke. -Haló, Peter? Ahoj, no, tu je Ada... Áno, som v poriadku...vlastne ani nie som... Počuj, Peter, mali by sme sa stretnúť. Nie, najlepšie hneď teraz. Áno, áno, príď k Veronike, dobre? Fajn, budem čakať. Pozdrav sestru. -odmlčala sa, -Vie to? Nie? Uľavilo sa mi...Okej, budem čakať, áno, ahoj.

Keď zložila po tele jej prebehli bodajúce zimomriavky.

-A čo mu vlastne poviem, keď príde?

-To uvidíš. -mykla plecom Veronika.

O pár minút už pri bráne zazvonil zvonček. Veronika sa podujala na to, že pôjde návštevníkovi otvoriť. Pravdaže, nemýlila sa, bol to Peter, oblečený v čiernych džínsoch a tmavej menčestrovej košeli. Vyzeral úžasne, Veronika sa z jeho omamného parfumu hodnú chvíľu nevedela spamätať. Napokon ho však úspešne doviedla až dnu, kde ho už v obývačke na gauči čakala Ada. Opatrne k nej podišiel. Veronika mu naznačila, aby si k nej prisadol, potom sa usmiala a odkráčala preč. V skutočnosti však neodišla ďaleko, zastala v kuchyni, dostatočne ďaleko, aby všetko počula.

-Nečakal som, že mi zavoláš tak skoro. -pokúsil sa pousmiať. -Asi by ma to malo tešiť, že?

-Neviem. -sklopila zrak. Neodvážila sa mu pozrieť do očí. Zatiaľ nie... -Mali by sme sa o tom pozhovárať.

-Zhovárať? Hm, na to som nikdy nebol.

-Skús to. Prosím. Vieš, ja to ľutujem. Tebe sa to možno páčilo, ale ja mám kvôli tomu vážne výčitky a...

-Veď ja viem. -prerušil ju prstom, ktorý jej položil na pery. Konečne k nemu nesmelo zdvihla zrak. Bála sa ho, bála sa toho, čo urobili, svojich výčitiek a hlavne následkov ich nerozvážneho činu. -Dúfal som, že by naša spoločná noc mohla všetko zmeniť, ale asi som sa mýlil. Veľmi ma mrzí, ak som ti tým spôsobil problémy.

-Peter, hovoríš, akoby to bola všetko tvoja vina!

-Veď aj je. Ja som začal.

-A ja som ťa nezastavila. -pripomenula mu. -My obaja nesieme rovnaký podiel viny. Ale o to nejde. Ide skrátka o to, že ja nemôžem. Ľúbim Tomáša, chcem sa k nemu vrátiť, chcem, aby sa všetko urovnalo...Ach, toto sa nikdy nemalo stať!

-Viem. -sklonil smutne hlavu. -Ale som rád, že sa to stalo, aj keď teba to trápi. Ja som bol naozaj šťastný...veď vieš. Ale na mojich pocitoch predsa nezáleží...Ja viem...

-Nebuď hlúpy. Záleží, veľmi mi na tvojich pocitoch záleží. Ja len...nemôžeme byť skrátka priatelia?

-Priatelia? -zopakoval.

-Viem, že sex nie je práve dôkazom priateľstva, ale...mohli by sme začať od znova.

-Ako starí známi. -doširoka sa usmial. Vedela však, že svoju spokojnosť len predstiera. Chcel viac, no ona mu viac nemohla dať. Tomáša ľúbila, aj keď jej jasne dokázal, že je sebec a dokáže ju dlho trápiť. Patrilo mu jej srdce a ona to ani nechcela zmeniť.

Ešte dlho spolu sedeli na veľkom gauči a zhovárali sa. Neskôr si k nim prisadla spokojná Veronika, aby sa s pôvabným mladíkom zoznámila. Padol jej do oka a zdalo sa, že aj on na ňu pokukoval častejšie, než by mal. Adu to tešilo, no pocit viny, ktorý sa v nej ráno prebudil, ju ešte stále celú prevŕtaval a ona vedela, že raz sa pred Tomáša bude musieť postaviť a povedať mu pravdu. Už popredu sa toho však bála.

???

Druhý deň si Ada prispala. Nechcelo sa jej vstávať a tak len lenivo umlčala neúnavný budík a znova si zaborila strapatú hlavu do perín. Sníval sa jej čudný sen - o Tomášovi, Veronike a Petrovi...O všetkom, čo pre ňu za poslednú dobu niečo znamenalo. Cítila sa veľmi zvláštne, keď si ho celý znova premietala. Ach, aké hlúposti sa človeku zasnívajú! Aká je len moja fantázia búrlivá...A naivná. Ach, ach...

Dvere jej izby sa zrazu tíško odchýlili a zjavila sa v nich Veronikina hlava. Keď si všimla, že je Ada hore, vhupla dnu.

-No ahoj, sedmospáč. -zachichúňala sa. Rýchlo prešla k nej a hodila sa na posteľ. -Trocha preťahuješ, nemyslíš?

Ada sa pousmiala. Veselý priateľkin tón ju trocha vyviedol z melanchólie, ktorá ňou ešte pred chvíľou lomcovala.

-Nechce sa mi vstávať. -mykla plecom.

-Že nie? -Veronika ju začala otravne štekliť. -No tak, hýb sa, vstávaj!

-Nie! Nejdem! -protestovala Ada s úsmevom od ucha k uchu. -Prestaň, počuješ? Ty otrava...

Ako tak spolu zápasili, celou izbou sa ozýval ich hlasný smiech. O chvíľu však zasa utíchol. Obe klesli späť do perín, vážne na seba pozreli. Akoby im dakto zrazu vzal chuť smiať sa...

-Volal ti Peter, kým si spala. -vydralo sa zrazu z Veroniky. -Je veľmi fajn.

-Mhm. -Ada vytočila hlavu, zadívala sa na biely strop izby, ktorá jej bola už dlhšiu dobu domovom. -Ja viem. Viem, že je. -dodala po chvíli ticha. -Ale...vieš, chýba mi Tomáš. A náš byt...Všetko. Celý náš život, to krásne i to ťažké...Panebože, prečo? Prečo sa to muselo tak pokaziť? -ako mávnutím čarovného prútika sa jej úsmev zmenil na kŕčovitý plač. Veronika ju hneď starostlivo objala. Vedela, že Ada teraz potrebuje podržať.

-Neboj, veď ono sa to nejako vyrieši...

-A ako? Prečo mi ešte nezavolal? Prečo na mňa kašle? Prečo?

-Neviem. -vzdychla Veronika. -Neviem, nechápem to. Možno, možno...možno...Ach, vážne neviem. Ale Peter je tu a javí o teba záujem. Nezanedbáva ťa ako Tomáš. Naopak. A ja viem, že by ti vedel dať veľa, oveľa viac, ako si vieš predstaviť.

-A tým chceš povedať čo?! -spýtala sa Ada trocha rozhorčene.

-Nič. -cúvla radšej Veronika. -Len ti pripomínam, že ťa má rád a je veľmi milý, pekný a...

-Ale to nie je všetko. -zastavila ju Ada. -Hovoríš len o ňom. A čo ja? Pýta sa ma niekto, či aj ja mám rada jeho? Zaujíma niekoho, či je aj podľa mňa taký úžasný a milý? Dočerta, veď ja som s ním spala v deň, keď sme sa zoznámili! Asi dvanásť hodín po tom, čo sme sa prvýkrát uvideli mi povedal, že ma ľúbi a mne to zmenilo život. No nie je to absolútne šialené? Veď to nedáva zmysel! Bodaj by som ho nikdy nebola spoznala! Tomáš ma síce ranil, ale to čo som mu urobila ja...

-Adi, vieš čo si myslím? -Veronika jej prehrnula vlasy. -Príliš dlho ste boli s Tomášom spolu. Miluješ ho a chýba ti. Myslím, že keď si bozkávala Petra, videla si pred sebou Tomáša a preto si ho nezastavila. 

-No neviem. -hlesla. -Áno, pod chvíľou sa mi v mysli vybavoval Tomáš, no...no to ma neospravedlňuje! -odmlčala sa. Ani Veronika nevedela, čo povedať. Bola to pravda, obe to vedeli.

-A prečo vlastne Peter volal? -ozvala sa Ada po chvíli. -Čo chcel?

-Hovoril, že by chcel Petru vziať poobede na prechádzku. Chce, aby si išla s nimi.

-Hm, hm.

-Mala by si ísť. -pripomenula jej Veronika vážne.

-To áno. -súhlasila, -Sľúbila som to Petre. Povedal kedy?

-Nie, že sa mu máš ozvať.

-Tak fajn. Aspoň budem trocha na čerstvom vzduchu.

???

-Vážne si myslíš, že je to hlúposť? -Ada sedela na bielej železnej stoličke pod altánkom v malej zmrzlinárni. Mala na sebe menčestrové nohavice, hnedý rolák a čierny kabát s malou, jednoduchou kabelkou. Vlasy si splietla do tvrdého drdola, ktorý jej však mierne rozfúkal vietor a tak bola strapatá. Petrovi, ktorý sedel na druhej stoličke hneď vedľa Petry na vozíčku, sa však páčila aj strapatá s červenými lícami od jesenného vetra.

-Nemyslím, že je to hlúposť. To som nepovedala. -Petra si lízla z veľkého kopčeka jahodovej zmrzliny. -Len som povedala, že je zvláštne, ak sa ti snívajú také sny.

-Asi máš pravdu. Niekedy sa potom vážne cítim ako malá. Ale je to príjemné, keď sa mi sníva, že bežím po lúke a som taká šťastná...

-Mne sa nikdy nesnívajú také pekné veci. -zamyslela sa Petra vážne, stále sa však neprestala usmievať. -Mne sa skôr snívajú reálne veci. Je to nuda - snívať to, čo prežívam...

-To si neviem predstaviť. -pokrútila hlavou Ada. -To je akoby si všetko prežívala dvakrát...Nie je to otrava?

-Niekedy. Ale vieš, niekedy v tom sne danú situáciu riešim inak, odvážnejšie...Chápeš, v sne to všetko skrátka prežijem lepšie ako naozaj.

-Vy máte problémy, dievčatá! -zasmial sa Peter hlasno. Obe naňho začudovane pozreli. -Mne sa také hlúposti nesnívajú.

-A čo sa ti teda sníva, pán dokonalý? -obrátila sa k nemu Ada. Nemohla si pomôcť, no pri každom pohľade na jeho šťastnú tvár sa jej v mysli vybavil Tomáš a vtedy ju kdesi hlboko vo vnútri dačo bodlo.

-No, ak mám byť úprimný, mne sa už dlho nič nesnívalo.

-To naozaj? -obe to prekvapilo.

-Fakt. -prikývol. -Vždy som taký unavený, keď idem spať, že zaspím ako drevo a nič sa mi nesníva. Alebo sníva, len si to nepamätám...

-Ty máš ale problémy, chlapče... -pokrútila hlavou Ada s potuteľným úškrnom. Už boli spolu tri hodiny a predsa sa im zdalo, akoby sa len pred chvíľou stretli. Ak nepreberali vážne témy, bolo im fajn. Hoci Ada svoje trápenie dobre skrývala a hrala šťastnú a vyrovnanú ženu, ktoré sa usiluje na všetko zabudnúť a venovať sa len budovaniu ich nového priateľstva, Peter cítil, že nie je úplne okej.

-Čo robíš dnes večer, Adi? -Petra už mala svoju zmrzlinu takmer zjedenú, zatiaľ čo Ada si dávala do úst len druhé sústo. Peter dal radšej prednosť dobre chladenému pivu.

-Neviem, prečo?

-Nechceš prísť zasa k nám? Minule mi bolo skvelo...

Ada s Petrom si vymenili pohľady. Petrov bol šťastný a úsmevný, zatiaľ čo Ade sa v pohľade zračila nervozita a obavy.

-Nie, ďakujem. Vieš, teraz som si spomenula, že som sľúbila Veronike, že budem dnes večer s ňou...

Obaja - Peter aj Petra - pochopili, že sa vyhovára. Zatiaľ čo Petra nevedela prečo, Peter sedel zmätený - cítil vinu z toho, že Ada odmieta ísť zasa k ním. Nevedel však, ako jej má aj pred jeho sestrou vysvetliť, že už by k ničomu nedošlo, že by sa správal tak, ako by mal...Výsledkom jeho myšlienkového pochodu bola však len do očí bijúca rozpačitosť a mlčanie. Bál sa prehovoriť, pretože cítil, že by sa mu triasol hlas. Spomienky na "ich" noc boli príliš čerstvé, príliš živé, aby ich potláčal tak, ako to od neho Ada úpenlivo žiadala.

Práve vo chvíli, keď si Ada myslela, že sa prepadne pod zem, zachránila ju osoba, ktorú v tej chvíli najmenej čakala. Skôr, než stihol ktokoľvek z nich reagovať na Adinu výhovorku, zjavila sa nad nimi ako studená jarná spŕška na krátko ostrihaná žena v dlhej bavlnenej sukni a koženom kabáte. Ada na ňu vyjavene pozrela.

-Ahoj. -pozdravila žena.

-Oľga? -Ada ju nikdy nevidela radšej. Len dúfala, že ju Oľga pred Petrom a Petrou nezosmiešni. -Čo ty robíš v týchto končinách?

-To isté by som sa mala spýtať aj ja teba. Ja som tu bola nakupovať, je tu kopec dobrých obchodov.

-No, ako vidíš, ja som vonku s priateľmi.

-A Tomáš? -Oľga vyzerala mladšie než kedykoľvek pred tým. Zdalo sa, že opäť začína žiť. Navyše sa prvýkrát, odkedy od nej odišiel Tomáš, správala priateľsky k Ade. Akonáhle však spomenula jeho meno, spôsobila rozruch. Ada smutne sklopila zrak, Peter na ňu pozrel s výčitkou: veru, kde je keď ho potrebuješ? a Petra vôbec nevedela o koho ide.

-To...To...Tomáš? -vyjachtala Ada meravo. -On ti nič nepovedal?

-Drahúšik, naposledy som ho počula, keď som mu volala ohľadne rozvodu. A čo mi mal vlastne povedať?

-Ja...ja som od neho odišla. -vydýchla Ada. Oľga na ňu vyjavene vyvalila oči.

-To nemyslíš vážne! Prečo? -zdá sa, že ju novinka o ich rozchode zaujala viac ako myšlienka, že jej čoskoro zavrú všetky obchody. Rýchlo si k Ade pritiahla ďalšiu stoličku a sprevádzaná prekvapenými pohľadom Petry, nahnevaným pohľadom Petra a vydeseným pohľadom Ady si rýchlo prisadla k nim. -O čo ide? Pohádali ste sa?

-Oľga, teraz vážne nie je vhodná doba ani miesto. Neskôr...

-Hovoríš, akoby sme sa denne vídali!

-Tak ti zavolám...stretneme sa...Ja o tom teraz nechcem rozprávať.

-Ach, iste. -Oľga si prvýkrát premerala aj Adiných spoločníkov. Petru preletela úsmevným pohľadom, oči sa jej však zastavili na pohľadnom mladíkovi. -Priateľ?

-Toto je Peter. -vysvetlila Ada, -A jeho sestra. Petra. Sú to moji noví priatelia, spoznala som ich len nedávno. Peter, Peťa, toto je Oľga, bývalá manželka môjho priateľa, sestra mojej mamy.

-Kto? -Petra prekvapene vypúlila oči.

-Teší ma. -usmiala sa Oľga, -Ale povedala si to zle! Som bývalá manželka tvojho bývalého priateľa. Je tak? No, drahúšik, ešte si mi nepovedala príčinu...

-Ani nepoviem. -odvrkla Ada. Oľga cúvla.

-No dobre, dobre...

-Zavolaj Tomášovi a opýtaj sa jeho. Možno ti povie, čo mi povedal, ako mi veľmi ublížil a ako mi aj teraz ubližuje, keď mi nevolá a kašle na mňa! A ja idem zošalieť z toho, ako mi chýba...

-Áno a nezabudnem mu povedať, že som ťa dnes stretla v meste, ako si sedela v cukrárni aj s neznámym mladíkom a jeho sestrou.

-To by si nebola ty, kebyže mu to nepovieš! -vyštekla Ada nahnevane.

-Veď ma už hádam poznáš. -usmiala sa Oľga veľkodušne. -Okej, môžeš si byť istá, že mu hneď zavolám. Toto je bomba...

Práve keď vstala na odchod, Ada ju zastavila.

-A chlapci? Ako sa majú?

-Veľmi dobre. Často si sťažujú, že im chýbate, no vieš, príliš si na teba zvykli. Ale to ich prejde. Majú len také chvíľkové obdobia, potom si niečo rozbehnú - v škole alebo doma...Vedia sa zabaviť a pritom na ostatné zabudnú. Veď poznáš deti...

-Kedy ich môžem prísť pozrieť?

-Ada, pýtaš sa ako hlúpa. -Oľga prvýkrát stíšila hlas, -Vieš predsa, že ich môžeš vidieť kedykoľvek.

-No, teraz si potrebujem vyriešiť isté veci...ale potom ich rada uvidím...

-Fajn, tak mi potom zavolaj, dohodneme sa.

-Oľga? -zastavila ju Ada ešte. -Ak mu budeš volať, povedz mu, že si stále stojím za svojím názorom.

-Hm, dobre. -mykla plecom. -Veď on mi hádam povie o čo ide. Tak sa maj. Rada som vás spoznala. -obrátila sa na chvíľu k Petrovi a Petre. -Prepáčte, že som vás na chvíľu vyrušila. Majte sa, ahoj Ada.

-Maj sa, pozdrav chlapcov.

Keď sa vzdialila, nastalo dlhé, ťaživé ticho. Napokon ho prerušila Petra.

-Takže máš priateľa... -povedala s výčitkou v hlase.

-Áno. Volá sa Tomáš. -prikývla Ada so sklopeným zrakom. Cítila sa strašne, dokonca ešte horšie, než pred príchodom Oľgy. Navyše na sebe stále cítila Petrov žiadostivý pohľad, ktorý v nej ešte väčšmi zobúdzal túžbu po jej jedinej láske, ktorej neprítomnosť ju drtila viac, než keby jej do tela strelili milión ostrých guliek a tie jej rozryli srdce...

-A bol ženatý so sestrou tvojej mamy?! Preboha, ako si sa dala dohromady so svojím strýkom?

-Tak to by som aj ja rada vedela. -vzdychla Ada. -Šlo to rýchlo. Odišla som od mojich rodičov, lebo ma brali ako slúžku, ponižovali ma...Neboli to rodičia, ale generáli, ktorí mi rozkazovali, súdili ma za každú blbosť...Ušla som a prvá, ktorá ma napadla, bola Oľga. Zostala som u nej, starala som sa o jej synov a o domácnosť, kým bola v práci a potom...Začala som chápať, že ľúbim jej muža. Ich manželstvo sa rozpadalo ešte pre mojím príchodom, bolo len formálne, neľúbili sa. Nakoniec sa to prevalilo, my sme sa odsťahovali a ona s chlapcami zostala sama. Nie však na dlho, už má priateľa a je šťastná.

-Vyzerá veľmi šťastná. -prikývol Peter. -Nehnevala sa na teba?

-Čoby nie. A ako!

-Veď sa niet čomu diviť. -odsekla Petra tvrdo, hoci nechcela, aby to tak tvrdo vyznelo. Keď si uvedomila, ako na ňu Ada smutne pozerá, hneď zaspätkovala. -Prepáč, ja som to tak nemyslela...

-Viem. -šepla Ada. -No máš pravdu. Veľmi som jej ublížila. Je pravda, že ho v tej dobe podvádzala - mala milenca, no nezaslúžila si odo mňa taký podraz.

-To sa predsa niekedy stáva. -Petra sa trocha nadvihla, načiahla a chytila Adu za ruku. -Naše životy sú zamotané, niekedy ťažké - prinášajú nám bolestné údery, nové spoznania i šťastné chvíle. Tak to chodí.

-Veď ja viem, už som sa s tým trocha zmierila, ale vieš, vždy keď ju vidím ma niekde vnútri pichne pri spomienke na to, čo som jej spravila...

-Zabúda sa naozaj ťažko. -uznal Peter. -Ale niekedy sa cez to musíme jednoducho preniesť.

-A prečo nie ste teraz spolu? -chcela vedieť viac Petra. Príbeh mladučkej ženy, ako bola Ada, ju veľmi zaujal. Mladí ľudia, ktorých poznala, neboli vôbec ako Ada - jediné, čo chceli, bola zábava a diskotéky. A Ade šlo predsa hlavne o lásku, ktorú našla a teraz jej tak chýbala...

-No, je to zložité. Ja to celkom nechápem...Ide o rozvod. Oľga sa chce rozviesť, chce ísť ďalej, bez neho...Ale on nechce.

-Nechce? -zhíkla Petra. -Veď to nedáva zmysel!

-Ja viem. A preto sme sa pohádali. Kričal na mňa, naparoval sa a tak som proste odišla. Čakala som, že mi zavolá, no...

-Nechápem jeho postoj. Vážne. A ty, Peter? Vedel si o tom?

-Vedel. -prikývol. -Povedala mi to vtedy, keď bola u nás. -hlas sa mu zachvel. Ada rýchlo sklopila zrak. Petra si však našťastie nič nevšimla.

-No, vieš... -na chvíľu sa odmlčala, -Podľa mňa by si mu mala zavolať, keď ti nevolá. 

-Už som mala chuť, vážne. Ale potom som sa premohla. On by mal predsa cítiť vinu a ťarchu. A ak necíti a nevolá, tak potom...potom...

-Znie to odvážne. -prikývla Petra. -Ale dopovedz to. Čo potom? Budeš žiť bez neho? Ja síce neviem, ako veľmi ho máš rada, no v očiach ti vidím veľkú lásku.

-Žiť bez neho? Ach, nie! To si neviem ani predstaviť.

-Tak čo ďalej? Budeš trucovať ako malé decko?

-Decko? -Ada by sa mohla pokojne uraziť na Petrinu štipľavú poznámku. Povedala to však tak jemne a svojsky, že sa zmohla len na úsmev. -No áno, decko. Som len sopľavé, tvrdohlavé a riadne naivné decko.

-Veru si! -zasmiala sa Peťa, -A ak chceš v živote niečo dosiahnuť, tak zdvihni telefón a zisti na čom si. To ťa musí predsa deptať - žiť v neistote - zavolá mi či nie? ... O tom život predsa nie je! Rozhodujú skutky, nie myšlienky. Premôž sa a zavolaj mu.

-To myslíš vážne? -Ada vyzerala vydesene. Cítila sa nepríjemne, keď na sebe cítila Petrov pohľad, ktorý akoby jej hovoril: "Nerob to! Nevolaj mu, veď máš mňa, ja budem pri tebe. Nevolaj, nevolaj..." Už len preto musela. Musela Petrovi dokázať, že na ňom nie je závislá a že k nemu necíti to, čo on k nej. Musela mu dokázať, že má dosť síl zavolať Tomášovi a vyznať mu lásku a pokúsiť sa, aby jej odpustil prehrešok, ktorého sa dopustia. Takto to predsa ďalej nejde. Budem žiť u Veroniky naveky a so slzami v očiach spomínať na muža, ktorého milujem a chcem byť s ním? Asi vážne musím urobiť prvý krok. Ten prvý...rázny...rezký...Krok, ktorý nás dá zasa dohromady, aby sme boli pár ako skôr...Ach, tak veľmi ho predsa ľúbim...Ľúbim...Ľúbim...

-Podľa mňa by mu nemala volať. -vyjadril Peter nahlas svoje myšlienky. -Ak ju ranil, má sa prvý ozvať on.

-Bože môj, Peter, si trafený! -oborila sa naňho Peťa. -To je staromódny názor. Navyše si myslím, že na hádke majú vždy vinu dvaja, nielen jeden. Myslíš, že keď mu zavolá a udobria sa, už ju nebudeš vídať?

Ada na Petru začudovane pozrela. Keby tak vedela, ako veľmi Petra zraňujú jej slová, iste by mlčala.

-Nezmeníme tému? -navrhla pohotovo. -Dosť už o mne a o Tomášovi. Sme predsa na prechádzke a...ja mám chuť na ďalšiu zmrzlinu.

Peter sa ihneď ochotne ponúkol, že donesie ďalšie porcie, zatiaľ čo Petra a Ada sa smiali na nejakom vtipe. Strávili spolu celé popoludnie a podvečer, avšak Ada stále cítila Petrov pohľad: "Nerob to, nerob to!" A čo ak má Peter pravdu? Zaváhala, keď si všimla, že sa na ňu uprene díva. Čo ak by sa mal vážne prvý ozvať Tomáš? Mala pred sebou celý večer. Mala v pláne radikálne si pretriediť myšlienky a konečne sa rozhodnúť - zavolá mu alebo bude ďalej naivne čakať, že zavolá on.

???

Malý čierny telefón mala pred sebou položený už dve hodiny. Dívala sa striedavo naň a na Veroniku, ktorá sa zvŕtala v kuchyni a kúzlila samé dobroty. Na večer mala pripravené dôležité prekvapenie, o ktorom Ade nechcela nič prezradiť. Stále niečo chystala, vymýšľala...Avšak všetko robila mlčky. Nech sa Ada snažila akokoľvek, Veronika vždy s úsmevom odsekla:

-Ty máš teraz, moja milá, iné starosti. Pokojne si poseď, dívaj sa na telefón, potom mu zavolaj a pôjdeme na vec! Ešte nie som celkom hotová, ale už treba dokončiť len pár detailov. Tak sa snaž nabrať odvahu zavolať mu, lebo inak mi pokazíš celý večer.

-A ako, prosím ťa? -výzvedne na ňu pozrela. -To, že nezavolám Tomášovi, ti skazí celý večer?

-Hej! Lebo ťa už konečne chcem vidieť usmiatu.

-A ak nebudem? Čo ak ma zasa odbije alebo sa pohádame aj cez telefón?

-Nezistíš to, pokiaľ to neskúsiš. Je to päťdesiat na päťdesiat. A ak chceš poznať môj názor...

-Poznám ho. -prerušila Ada priateľku. -Mám mu zavolať.

-Presne tak! Si síce naivné, ale vnímavé decko. -doširoka sa usmiala, pohladila Adu po čele ako starostlivá matka a zasa odišla do kuchyne chystať dobre utajované prekvapenie. Kde sa v tej žene berie toľko dobroty? uvažovala Ada s úsmevom na perách. Je senzačná, stačí ak je chvíľu pri mne a moje problémy zmiznú...Avšak to len na chvíľu. Raz sa Tomášovi budem musieť postaviť zoči voči. Azda bude najlepšie urobiť to čím skôr.

Konečne sa rázne natiahla za telefónom. Avšak stále jej kdesi vnútri znel Petrov naliehavý hlas, prosba, ktorú nikdy nevyslovil a predsa jej bola jasná: Nevolaj, nevolaj!

Zdvihla slúchadlo. Nikdy predtým jej nepripadalo také zdĺhavé vytáčať telefónne číslo. Nikdy predtým to totižto nerobila taká napätá a nervózna, ako teraz. Keď sa napokon v telefóne ozval známy signál, zatajila dych. Až po niekoľkých zvoneniach sa konečne ozval jeho hlas. Chvíľu mlčala. Nevedela, ako začať, ako ho správne, vľúdne pozdraviť, nevystrašiť či nenahnevať hneď na úvod. Jej myšlienky boli čím ďalej tým viac zmätené. Zo zadumania ju opäť vydral po chvíli jeho zvučný hlas, ktorý sa dožadoval odpovede:

-Tak haló, je tam niekto?

-Ja. -povedala len. Na chvíľu na oboch stranách zavládlo hrobové ticho. Nepochybovala, že ju spoznal. Tiež váhal, čo povedať, alebo len uvažoval, či nebude lepšie prerušiť ich rozhovor hneď? Napätie medzi nimi sa dalo aj napriek veľkej diaľke krájať.

-Ada. -šepol, keď sa bála, že asi onemel. -Prepáč...ja...totiž... Nečakal som....Nečakal...Tvoj telefonát...No, prekvapil ma.

-Aj mňa. -vyslovila ticho, ale zreteľne a rázne. -Prečo si nevolal? Vôbec ti nechýbam?

-Ach, keby si vedela...

-Neviem, Tomáš! To je na tom to najhoršie. Ja vôbec nič neviem! O tebe, o nás a v konečnom dôsledku ani o sebe, lebo ty si môj život.

-Ja viem. -cítila, že sa usmial. -A som rád. Adi, tá hádka ma veľmi mrzí.

-Prečo si nevolal? -zopakovala otázku. Chcela poznať odpoveď. Bál sa alebo už na ňu zabudol? Je to vôbec možné tak rýchlo zabudnúť na lásku, o ktorej bola presvedčená, že je silenejšia než čokoľvek na svete?

Jeho mlčanie ju nezarazilo. Naopak. Keď sa po chvíli tíško ozval, musela nastražiť uši, aby ho počula.

-Neviem. Ak si myslíš, že si mi nechýbala, mýliš sa. Vieš, problém bol v tom...že som sa bál. Nie je ľahké si to priznať. Navyše mám teraz v práci veľké problémy, celý svoj voľný čas obetujem podniku, takže... -odmlčal sa.

-Takže práci dávaš prednosť. -dokončila zaňho.

-Nie! -odpovedal rýchlo. Príliš rýchlo. -Nechápeš to, chcem len povedať, že som o tej hádke len málo premýšľal, nebolo kedy a to znamená...

-A to znamená, že naozaj dávaš práci prednosť! -doplnila ho znova. -Nevyzerá to tak, že máš problémy. Nedávno sa mi dostal do ruky článok o tvojej výhodnej investícii. Obchody sa ti daria, zdá sa, že ti moja neprítomnosť vyhovuje.

-Ako to môžeš povedať? -hovoril obdivuhodne pokojne.

-A čo mám teda povedať? Tak dlho ma trápiš, že mi nevoláš, ja tŕpnem, že ma už nemáš rád, potom prídem na to, že v mojej neprítomnosti tvoja firma prosperuje a nakoniec ešte musím sama pokoriť svoju hrdosť a zavolať ti, aj napriek tomu, že si to mal urobiť ty! A už dávno!

-Nechcem sa už hádať. -zakončil len. -A iste ani ty, veď preto voláš, nie? -znova sa na malú chvíľu odmlčal. -Chcem ťa vidieť.

-A čo naša nedoriešená otázka?

-Uznávam, že vinu nesiem ja. Prehnal som to.

-O to nejde! -vzdychla. -Nejde o to, aby si si priznal vinu! Ide o budúcnosť nášho vzťahu. Tomáš, ty a Oľga sa potrebujete rozviesť, inak nikdy nebudem mať pokoj. A ty tiež nie. Chcem byť len tvoja, ale chcem, aby si aj ty bol len môj...

Vo chvíli, keď to vyslovovala, hlavou sa jej prebehli spomienky na nedávnu noc prežitú v Petrovej spálni...Ako mu to povie? Povie mu to vôbec? Ak to teraz urovná, nepohádajú sa kvôli tomu neskôr, keď mu to povie? Bola ešte neistejšia, než keď zdvihla telefón.

-Prídeš dnes domov? -prekvapil ju. -O všetkom sa pozhovárame, v pokoji a v kľude...

-Dnes ešte nemôžem. Prepáč, je to prirýchle.

-Je moja láska prirýchla? Adi, chcem ťa mať zasa pri sebe!

-Myslíš, že ja chcem niečo iné? -rozplakala sa, -Ale tvoje slová sa mi zaryli hlboko v duši a škrú ma tam. Nemysli si, že som to vpustila jedným uchom dnu a druhým von!

-To som si vôbec nemyslel. Inak by si predsa neodišla. Netvrdím, že som sa zachoval správne, neviem prečo som tak jednal. Bolo to skrátka silnejšie než ja a viac...viac už si vlastne ani nepamätám. Až keď sa za tebou zabuchli dvere, až vtedy som si uvedomil, čo sa vlastne deje. Ale bolo neskoro. Nešiel som hneď za tebou, hoci som chcel. Neviem prečo. Stále som si nahováral, že sa možno vrátiš. Na druhý deň mi bolo jasné, že nie. Náš byt bol bez teba pustý a vyprahnutý, nebol to domov, ako som ho ľúbil...Bolo to strašné. A ja viem, že jediný môj telefonát to mohol zmeniť. Ja neviem, Ada, som strašný pesimista a vždy, keď som mal chuť ti zavolať, aby sme sa udobrili, môj vnútorný hlas mi šepol: "A čo ak sa neudobríte, ale bude to naopak? Čo ak ti povie, že ťa už nechce vidieť?" Bolo to veľmi ťažké. A som rád, že si nakoniec zavolala ty.

Keď skončil, nastalo ticho. Dostal ju. Sedela mlčky na gauči a ronila slzy. Počul to. Počul, že plače, ale on sa radoval. Vedel totiž, že jej slzy sú slzy šťastia. Teda mu odpúšťa...

-Tak prídeš domov? -zaprosíkal po chvíli zase.

-Tomáš, Veronika pre mňa chystá prekvapenie na túto noc, ja ju nemôžem...

-Isteže že príde! -Veronika vytrhla Ade slúchadlo z ruky. -To prekvapenie nie je až také dôležité ako vy dvaja. Počítaj s tým, že ju už dnes večer budeš mať doma.

-Zbožňujem ťa Veri! Len mi ju rýchlo priprav a o štvrť hodiny som u teba. Čau.

Keď zložila, všimla si, že na ňu Ada vyjavene, trocha smutne pozerá.

-No čo je? Netešíš sa domov?

-A tvoje prekvapenie? Tešila som sa.

-Zlatíčko, jedna večera predsa nie je dôležitejšia ako celý tvoj vzťah, ktorý ste konečne urovnali! -zasmiala sa Veronika. -Ja sa s tým vysporiadam, pozvem Peťa a Petru. Iste sa potešia, že si opäť doma.

-To áno. Hlavne Peter. -hlesla Ada.

-Čo ty vlastne chceš? Ísť domov alebo zostať tu a sledovať, ako z teba Peter šalie? Mala by si sa spamätať! Splnilo sa ti to, o čom si za posledné dni premýšľala vo dne v noci a namiesto úsmevu vidím zamračenú tvár. Je to možné? Mám ísť k očnému alebo sa vážne netešíš?

-Čo ti mám na to povedať? Teším sa, to je jasné...Ale aj sa toho bojím. Chápeš, raz to Tomášovi budem musieť povedať a...

-A aj mu to možno povieš. Tomáš je veľmi rozumný a myslím, že aj dosť tolerantný, navyše ťa ľúbi, takže si myslím, že to pochopí a odpustí ti. Ale teraz je tvojou jedinou povinnosťou byť šťastná! A k šťastiu patrí úsmev. No, vieš čo to je? -Veronika prstami Ade roztiahla ústa. -Úsmev!

-Ale ja...

-Žiadne ale! Dnes ťa už chcem vidieť iba usmiatu, lebo sa nahnevám a to potom uvidíš ten tanec! Navyše sa už musíš ísť baliť. O chvíľu príde Tomáš.

Ada sa konečne doširoka usmiala.

-Už mi to pomaly dochádza. -šepla. -Ja a Tomáš...Zasa spolu. To je sen!

-Sen? -zasmiala sa Veronika, -Nie, miláčik, myslím, že si sa, naopak, práve zobudila!

5.KAPITOLA

???

Keď opäť po dlhej dobe vstúpila do ich bytu, premkol ju neopísateľne skvelý pocit. Cítila, že sa každú chvíľu rozplače, no slzy poctivo zadržiavala. V posledné dni bola dosť precitlivená, nechcela to hneď všetkým dávať najavo. Šlo to ťažko.

Tomáš kráčal hneď za ňou. Niesol jej malú cestovnú tašku, ktorú si zbalila na odchod a svoj kufrík, ktorý si predtým zabudol v aute. Spokojne sa usmieval a vyzeral byť nevýslovne šťastný. Ako aj Ada.

Opatrne sa k nej otočil. Stála v kuchynských dverách a skúmavo si ju prezerala. Taká čistá...

-Upratoval si.

-Poctivo, každý deň. -uškrnul sa. Vedela, že si vymýšľa, ani nemusel nič ďalej hovoriť.

-Je to tu ako predtým. Všetko...úplne všetko... 

-Všetko tu zostalo tak. -prikývol. -Len ty si tu chýbala.

-Jaj, šak ťa ľúbim, Tomáško môj! -usmiala sa a hodila sa mu okolo krku. Odkedy sa s ním láskyplne zvítala u Veroniky, nedala mu ešte poriadnu pusu. A chcela to rýchlo napraviť.

-Mm, tá bola sladká. -drsnou dlaňou jej hladil tvár. Tak veľmi jej chýbal jeho dotyk! Ach, konečne, konečne... Lapala po dychu. Znova sa prisal na jej pery. Ich krásny bozk jej pripadal ako nekonečný. Celkom sa doňho ponorila, oddala sa mu.

-Chýbal si mi, láska. -šepla mu do ucha.

-Aj ty mne. Ani si nevieš predstaviť ako! Ale s tým je koniec, anjelik môj! Už ťa nechcem stratiť ani na hodinu z očí.

-Hm, veríš si. -už znova to bola ona - veselá a vysmiata. -Ale nie som proti. Budeme stále spolu.

-Ráno zavolám do práce a vezmem si voľno. -navrhol. -Na tri dni? Štyri? Nie, na celý týždeň!

-Celý týždeň? Pomiatol si sa? To nemôžeš...

-Čoby nie. -zľahka ju pobozkal na špičku nosa. -Ja som predsa šéf, miláčik. Ja môžem všetko!

S úsmevom si ho prezrela. Bol taký sebavedomý, šťastný, vysmiaty...Bol to skrátka Tomáš, akého ho poznala a aký jej veľmi chýbal. Bola taká šťastná, že je konečne doma, že sa opäť môže uvelebiť v ich postieľke, navariť obed vo svojej kuchyni pre nich oboch...Šťastie jej zasa konečne prišlo oproti, avšak popri toľkých radostných udalostiach si uvedomovala aj veľké straty a nové problémy - vedela, že jej bude veľmi chýbať Veronika, Petra aj Peter a celý život, ktorý s nimi v posledné dni viedla. Vedela, že bude pre ňu strašné, ak bude mať Tomášovi raz povedať o jej prehrešku...Nie! rýchlo zavrhla tú pochabú myšlienku. Radšej budem mlčať, akoby som ho mala zasa stratiť! To nedopustím. On by sa rozčúlil, veľmi by ho to ranilo... Ale čo ja - pravdovravná žena, ktorá nevie klamať? Ako v sebe udržím také veľké, ťaživé tajomstvo? Ach, prečo sa to len muselo stať? Cez tvár jej prebehol čudný tieň, ktorý Tomáš ihneď postrehol. Jej úsmev tak rýchlo zmenil farbu, až ho to zarazilo.

-Čo je? -spýtal sa vydesene. -Nad čím hrozným premýšľaš?

Ani nevieš, ako si to vystihol! hlesla v duchu. Veruže, rozmýšľam nad niečím hrozne strašným, najstrašnejším na svete. Svoje myšlienky však zamlčala, opäť sa doširoka usmiala a mávla rukou.

-O nič nejde. Len som si spomenula na jednu smutnú príhodu, ktorú mi Veronika rozprávala. Neskôr ti ju poviem. -v duchu sa nútila myslieť na iné, príjemné veci. Zlé myšlienky jej však nedali pokoj. Dočerta, čo ak mu Oľga volala? Prečo to nespomína? Určite mu hneď všetko vytárala..

-Tomáš? -spýtavo naňho pozrela. -Nevolala ti náhodou Oľga?

-Oľga? -usmial sa. -Áno, vravela, že ste sa stretli v meste. Pýtala sa prečo nie sme spolu.

-A...nič viac nehovorila?

-Nie. Pýtal som sa, kde s tebou bola a ona povedala, že ťa stretla v meste na zmrzline a vyzerala si veľmi smutná.

-Aha. -Ada sa spokojne usmiala. Tak predsa nebola Oľga až taká zlomyseľná a dačo z jej lásky k Ade v nej predsa zostalo. Zamlčala Tomášovi to, čoho sa Ada najviac bála a dokonca mu povedala, že jej veľmi chýbal. Ďakujem, tetuška moja. poďakovala Ada Oľge v duchu.

-Vieš, možno je pravda, že hádky vzťahy upevňujú. -ozvala sa po chvíli, spokojne usalašená v Tomášovom náručí. -Totiž keď som bola tak dlho bez teba, uvedomila som si, ako veľmi ťa ľúbim a teraz mám pocit, že je moja láska a túžba byť s tebou ešte väčšia než kedykoľvek predtým...Je to bláznivé! Ale také krásne...Ľúbim ťa.

-Aj ja ťa ľúbim. -šťastne sa usmial. -A som rád, že máme tú nočnú moru za sebou. Uľavilo sa mi, chrobáčik. A teraz ti niečo ukážem!

-Čo také? -nepäto zatajila dych. Žeby prekvapenie?

-Ukážem ti, ako pekne som ustlal spálňu.

Hlasno sa zasmiala.

-Ale určite ju máš v úmysle aj hneď rozhádzať, však? -uškrnula sa.

-Hej. -mykol plecom a pritúlil si ju. -Veď na to posteľ je...

???

-Ako si to predstavuješ? -Tomáš zastal vo dverách spálne a podoprel si ruky vbok. Jeho úsmevný pohľad smeroval k strapatej Ade, ktorá sa ešte stále vyvaľovala v posteli. -To mi ťa teda Veronika pekne naučila! Predtým si vždy vstávala skoro, nachystala si mi raňajky...

-Dnes mám voľno. -zašklebila sa detsky nežne. Ako veľmi mu tieto jej grimasy chýbali...Ako veľmi mu chýbala celá ona, aj so svojimi nedokonalosťami...

-Tak voľno? -usmial sa. -To je zlé. Aj ja mám totiž voľno. Ako to urobíme?

-Jednoducho. -pomaly sa posadila. -Ty máš totižto voľno len v práci. Doma budeš musieť občas niečo urobiť...

-Napríklad? -zvraštil čelo.

-Napríklad ma potešiť.

-Potešiť, hej?

-Mhm. Mám na mysli bozky, raňajky v posteli, penové kúpele... Musíš si ma udobriť.

-V noci som mal pocit, že som si ťa už udobril. -sadol si na kraj postele a pritiahol si ju k sebe. Neučesaná a neupravená vyzerala troška smiešne, jemu sa však páčila aj taká.

-Si hrozný. -šepla zasa svoju obľúbenú vetu, načo sa rozosmial.

-Ako dlho som to už nepočul!

-Dlho. -prikývla. -Asi mi to nebudeš veriť, ale tvoja neprítomnosť mi už liezla na nervy. -jemne, sladko ho pobozkala. Zatváril sa nanajvýš labužnícky.

-Poradíš mi, ako mám celý deň vydržať bez toho, aby som ťa v kuse bozkával?

-A kto vraví, že to musíš vydržať?

Sladko sa usmiala. Takú ju miloval. Ach, miloval...A ako veľmi! Niekedy sa tomu aj čudoval. Nevedel, či to tak cíti aj ona - bol síce šťastný, no prekvapovalo ho, že mu osud naraz doprial toľko lásky.

-Nad čím premýšľaš? -pohladila po tvári.

-Nad tým, aký som šťastný. -šepol. -Ďakujem Bohu, že ťa mám, Ada. Si to najlepšie čo ma v živote stretlo. Niekedy sa tomu čudujem, vieš, že práve ja som taký šťastný. A dúfam, že sa to nikdy neskončí. Ľúbim ťa.

-Aj ja teba, zlatko. -znova sa k nemu pritiahla. -A veľmi...

Vtom sa z predsiene ozval telefón. Koľkokrát ich už drzo vyrušil...

Ada vyskočila na nohy. Vedela, kto to bude, už keď zdvíhala slúchadlo.

-Ahoj Veri! -doširoka sa usmiala.

-Tak ako, princezná? -znel priateľkin zvučný hlas. -Vše okej?

-Jasné. Ako má byť. Tomáš si vzal na týždeň voľno a budeme lebediť.

-To je super! Som rada, že ste spolu, no musím ťa požiadať o jednu malú láskavosť. Dokázala by si na chvíľu svoju lásku opustiť a dobehnúť ešte za mnou? Musím ti niečo súrne povedať. Myslím, že ťa to nepoteší, ale vedieť to musíš.

-O čo ide? Chceš mi kaziť náladu? -zamračila sa.

-Nechcem, no...Ak nechceš nemusíme sa o tom baviť.

-Keď si to už načala...Hádam to nebude až také strašné. Kedy sa chceš stretnúť?

-Neviem, kedy ti to vyhovuje? Asi až poobede, nie?

-Mne je to jedno. Môžeme o druhej.

-Tak fajn. Príď, budem ťa čakať. Môžeme ísť niekam na zmrzlinu alebo len tak špacírovať...Veď uvidíme. Drž sa. A... Ada, zatiaľ tému rozvod nechaj bokom, dobre? Pre istotu...

-Ešte som na to ani nepomyslela. -prikývla. -Zatiaľ je to zbytočné. Ale raz sa k tomu určite vrátiť musíme.

-A čo ty a Peter?

-Ako to myslíš? -zmeravela. Nechápala...

-Povieš mu to?

-Neviem. -vzdychla. -Zatiaľ asi nie...Neviem. Veď ti všetko poviem a povieš mi aj svoj názor, asi si nechám poradiť.

-Tak sa uvidíme, maj sa zlatko. Čau.

???

Hodiny na veľkej kostolnej veži odbili práve pol tretej, keď popod ne prechádzali. Išli pomaly, nenáhlivo, každá držala v ruke kúsok koláča z ich obľúbenej cukrárne. Ada si dnes dopriala namiesto tradičných dvoch koláčov dokonca až tri. Veronika sa uspokojila s jedným. Sladké mala rada, ale bola zástancom názoru, že všetkého veľa škodí. Navyše si dosť prísne držala líniu, čo Ada nikdy nechápala - ona sa mohla prejedať a váha sa jej nemenila. Veronika jej to veľakrát závidela, no teraz mali obe lepšie témy, než bola línia či problémy s prejedaním.

-Tak čo si mi to chcela povedať? -nadhodila Ada. Vedela, že to nebude príjemné a tak to chcela mať skrátka za sebou.

-Nechcela som o tom hovoriť do telefónu...Ide o Petra.

-Myslela som si. -vzdychla. -Naštval sa?

-Nie, rozplakal. Bolo to...čudné.

-Rozplakal? -zopakovala zarazená Ada. Na chvíľu sa zastavila a civela na priateľku, potom však zasa vykročila.

-Veru tak. Rozplakal. Vieš, prekvapilo ma to, myslím, že aj teraz teba...No, ja som skrátka rozprávala, že si mu konečne zavolala a že ste sa udobrili. Petra bola nadšená, ale Peter sedel tak skrehnuto, akoby mal dušu vypustiť. A potom sa skrátka rozplakal ako malé decko. Petru to vydesilo, mňa, pravda, tiež a potom to nevydržal a všetko jej povedal.

-Čo...čo... -Ada sa bála vysloviť otázku... -Čo všetko?

-No o vás. O tej noci a o tom, ako ťa ľúbi. Bol to pre ňu šok, netušila, že ste spolu niečo mali. Trocha ju nahnevalo, že ste jej nič nepovedali, potom začala vyčítať jemu, prečo to nechal zájsť až tak ďaleko, aj napriek tomu, že vedel o tvojej láske k Tomášovi. Po chvíli však začala protirečiť tebe, vraj ani ty si neni bez viny a...Večer bol v kýbli. Bolo to desné. Ach...

-Mrzí ma to. -hlesla Ada.

-Mrzí? -nechápala Veronika. -Prečo by to malo mrzieť zrovna teba? Veď Petra sa to raz predsa musela dozvedieť a ja som celkom rada, že to prebehlo takto.

-Viem, ale pokazilo ti to večer, na ktorý si sa tešila.

-Neboj sa, ja to prežijem. Viacej by si sa mala strachovať o Petra. Keď odchádzal, vyzeral zmorene. Mala by si mu zavolať.

-Blázniš? Veri ja si to teraz s Tomášom nechcem pokaziť. Zasa sme spolu, všetko je úžasné...Peter je už minulosť, je to skrátka minulá etapa, nič viac...

-A si si istá, že o tom pred Tomášom dokážeš mlčať? Ja viem, že mu to nechceš povedať, aby sa nenahneval a aby ste sa zasa nepovadili, no svedomie je niečo strašné, Adi. Donúti ťa povedať mu to, ver mi. Mala by si sa na to pripraviť.

-Teraz nie. -šepla. -Možno neskôr, inokedy...

-Pozri, chápem ťa. -Veronika si strčila do úst posledný kúsok koláčika, Ada s ním ešte usilovne zápasila. -Ja viem, že pre teba nebolo jednoduché preskákať to všetko, navyše ešte aj Peter...Je celkom logické, že o tom chceš pred Tomášom mlčať, veď ste konečne zasa spolu a je to super a ste šťastný...Ale niektoré veci jednoducho prehliadnuť nemôžeš.

-Myslíš tým neveru? -Ada zvraštila čelo.

-Nie, mala som na mysli Petra. Fajn, súhlasím, mlč o tom pred Tomášom, aj tak je to v tejto chvíli asi to najlepšie riešenie. Ale nenechaj Petra len tak, bez rozlúčky, prosím. Je to dobrý chlap, nezaslúži si tak trpieť.

-A čo mám urobiť? Myslíš, že mu pomôže ak za ním prídem a do očí mu poviem: Zbohom, už sa nikdy neuvidíme? To je predsa kruté.

-Nehovor mu to priamo. Pohovor si s ním, všetko mu vysvetli...

-Nedokážem to. -vzdychla. -Viem, že to nemôžeš pochopiť, hoci sa veľmi snažíš a ja som ti za to veľmi vďačná. Vážne. Ale toto chápať nemôžeš, pretože to nechápem ani ja. Nechápem seba, moje chovanie...nič. Jediné čo viem je, že tá noc s Petrom bola chyba.

-Tak mu to povedz.

-Snažila som sa! -Ada vyzerala bezmocná. -Hneď ráno po tom. Ale on sa nedal odbiť, bolo to strašné. Trval na svojom a... a... a...

-A čo? -Veronika napäto počúvala.

-A takmer presvedčil aj mňa. -dokončila. -Takmer ma presvedčil o tom, že to bolo správne a to ja nechcem...

-Blázniš? Tak teraz ti fakt nerozumiem.

-Ja...ja viem. Veď ani ja. Je to šialené.

-Mala by si si to utriediť. Sú to dosť vážne veci a máš v nich totálny chaos!

-Hej, to mám vo viacerých smeroch.

-Napríklad?

-Napríklad pochybujem o tom, že som mala pravdu ak som vravela, že potrebujem pracovať.

-Chceš skončiť? -zarazila sa.

-Áno. Ešte dokončím tento preklad a podám výpoveď.

-Ale veď tam pracuješ krátko...A vravela si, že ťa to baví... Išlo ti to dobre... -Veronika nevychádzala z údivu. 

-Viem, ale teraz sa veľa vecí mení a...Bavilo ma to, ale už sa akosi nedokážem naladiť na tú istú strunu...Nejde mi to tak ako predtým.

-Tomu neverím. Akoto? Tak zrazu...

-Nebolo to zrazu. -nesúhlasila Ada. -Odkedy som bývala u teba, písala som málo a, popravde, vôbec mi to nechýbalo. Mala som iné záujmy - teba, Petra, Petru, prechádzky, zábavu. Na prácu som ani nepomyslela, akoby som bola na takej krátkej dovolenke. A teraz, keď som sa z tej dovolenky vrátila, je mi jasné, že už to ďalej robiť nechcem. Chcem len dokončiť tento preklad, aby sa Zlatica nehnevala, veď mi to išlo celkom rýchlo.

-Sklameš ju. -vzdychla Veronika. -A Martu tiež.

-Viem. Dúfala, že tam vydržím, ale...

-Ale je to jasné. -doplnila ju Veronika. -Ak ťa to už nebaví, nemá zmysel ďalej v tom nasilu pokračovať.

-Si úžasná. -usmiala sa Ada. -Som rada, že ťa mám.

-Hm, ďakujem. -Veronika žiarila. -Aj ja som rada že ťa mám, zlatíčko. Je dôležité mať v živote lásku, šťastie, peniaze...ó áno! Ale je veľmi dôležité mať dobrého priateľa, pretože ten ťa podrží aj keď o všetko prídeš.

-To bolo pekné. -skomentovala Ada zamyslene. -A pravdivé.

-Ty sa máš, Adi. -vzdychla Veronika, avšak vôbec nie závistlivo. -Máš všetko.

-Hej. -Ada na ňu významne pozrela. -Najhoršie na tom je, že sa len bojím, aby som o to všetko neprišla. To by som asi neprežila.

-Ale no tak, nezúfaj! Ak prídeš o čokoľvek, mňa budeš mať stále pri sebe.

Obe sa hlasno zasmiali. Nebol to však smiech, aký zaznieva ako odpoveď na dobrý vtip - nie, bol to priateľský smiech, ktorý vyjadroval ich náklonnosť a nekonečnú priateľskú lásku, za ktorú si boli jedna druhej vďačné. 

-Aby som nezabudla...Chcem ťa o niečo požiadať. -Ada sa zatvárila nadmieru vážne. -Veri, ja už sa Petrovi nedokážem pozrieť do očí a pokojne sa s ním zhovárať. A ani nechcem...Mohla by si...mohla by si to urobiť za mňa? Povedz mu, že si so mnou bola, že sme sa o tom bavili, ale že to nedokážem. Veľmi ma mrzí, čo som mu spôsobila, povedz, že aj ja veľmi trpím, no chcem sa cez to dostať.

-Jasné. -Veronika sa pokúsila o úsmev. -Ešte dnes mu to odkážem.

-A...Prosím, pozdrav ho. -nesmelo na priateľku pozrela.

-Bude smutný. -pripustila, -Ale som si istá, že to prekoná. Vy obaja to prekonáte! Všetko raz prehrmí, ako aj vaša hádka s Tomášom, ako aj moja bolesť zo straty manžela...Všetko raz prebolí, na všetko sa raz zabudne. A ja budem pri tebe stáť, na to sa môžeš spoľahnúť.

-Ďakujem. Som rada, že ťa mám.

-Je to vzájomné. -Veronika Adu silno objala. V tej chvíli akoby všetky problémy zostali kdesi ďaleko za nimi. Boli tam jedna pre druhú, klebetili, smiali sa, snažili sa na všetko zlé úplne zabudnúť. A skutočne sa im to podarilo, aspoň na nejaký čas.

???

Ďalšie ráno si Ada privstala. Tomáš mal dovolenku a tak ešte o siedmej sladko spal, kým ona sa neúnavne mihala v kuchyni a chystala mu výdatné raňajky - praženicu, čaj a teplú hrianku. Sama si trocha zajedla, všetko položila na veľkú tácňu a ako to vo filmoch býva, víťazoslávne so svojím nákladom vpochodovala do spálne. Tomáš mal už jedno oko otvorené, keď ju však zbadal aj s raňajkami, otvoril doširoka obidve. Po chvíľke ticha, kedy mu Ada servírovala raňajky, sa ticho zasmial, načo si ju k sebe pritiahol a vášnivo pobozkal. Ach, ako jej tieto jeho vrúcne bozky chýbali...Milovala ich. Milovala jeho dotyky, jeho hlas, jeho náruč...Jeho. A bola rada, že si svoju lásku mohla konečne zasa naplno vychutnávať.

-Ďakujem. -usmial sa krásne. -Čím som si to zaslúžil?

-Tým, že si a že si pri mne. -jemne ho pohladila po vlasoch.

-Ďakujem. -zopakoval, -Prekvapila si ma.

-Ja viem. -uškrnula sa. -Veď o to išlo, anjelik môj. A mám pre teba ešte jedno veľké prekvapenie.

Skúmavo na ňu pozrel.

-Aké?

-No...pekné a studené.

Rýchlo podišla k oknu a doširoka roztiahla závesy. Tomáš za oknami hneď spozoroval drobné biele chumáčiky, ktoré sa lenivo znášali k zemi. Šťastne sa usmial a pozrel na Adu.

-Náš prvý sneh. -povedala hrdo. -Prvý, ktorý vidíme spolu. Ach, láska, je to nádhera. -šupla sa k nemu na posteľ, oprela sa o jeho rameno a s úsmevom sa dívala, ako si pochutnáva na raňajkách. 

-Pôjdeme sa prejsť? -navrhol.

-Hm. -spokojne prikývla. -Kam?

-Neviem, to je jedno. Niekde do mesta...Napríklad do cukrárne.

-Tam už sme spolu dlho neboli. Naposledy s chlapcami.

-Keď sa vrátime, zavoláme Oľge, dobre? Už mi tí malí čerti celkom chýbajú.

-Aj mne. Čo keby sme si vyrazili? Máš dovolenku, čas ťa netlačí...Zoberme aj chlapcov a poďme niekde preč. Niekde na chatu, oddýchnuť si, byť spolu...

-To nie je zlý nápad! Pripravíme chlapcom pekného Mikuláša. Čokolády, ja sa oblečiem do kostýmu...Ale vieš o niekom, kto by nám požičal chatu?

-Jasné. -zľahka ho pobozkala na nos. Zdal sa jej roztomilý, keď neúnavne prežúval a pritom rozprával. -Veroniku.

-No áno! -pleskol sa po čele. -Že ma to hneď nenapadlo. Si číslo, Ada.

-Tomáš? -zvrtla k nemu tvár. -A čo keby išla aj ona. Je tam tak sama vo veľkom dome...Chalani si ju obľúbia, občas môže byť pri nich, vieš, keď budeme chcieť byť trebárs sami...

-Prečo nie? -mykol plecom. -Je fajn, nemám nič proti.

-Vážne? Ak ti to vadí povedz, nemusí ísť...

-Nie, nie, máš pravdu. Je tam úplne sama, aspoň si vyrazí do prírody. A môže byť zábava.

-Ďakujem, že si taký úžasný. -šepla mu do ucha. -Idem zavolať najprv Oľge a potom Veronike. 

Ešte dlho po tom čo sa jej tenká postava vytratila do chodby za ňu zaľúbene pozeral. Celkom pozabudol aj na chutné raňajky a svieži džús. Všetko, čo sa mu v tej chvíli mihalo pred očami, ho zasýtilo viac ako čokoľvek iné. Aj vtedy si naplno uvedomil, aký bol sám a opustený, keď sa po byte neozýval Adin zvonivý hlas. Všetko bolo bez nej pusté a bezvýznamné, aj jeho život. Teraz nechápal, ako bez nej predtým mohol žiť. Ľúbil ju a čoraz viacej si to uvedomoval. Bez nej a jej lásky by bol navždy stratený v náručí Oľgy, ktorá síce nebola zlou matkou jeho detí, ale bola to veľmi zlostná a nepríjemná žena, s ktorou si už živobytie nevedel predstaviť. Uvedomil si, že Ada je pre neho anjelom, ktorý ho zachránil a vytiahol z priepasti, do ktorej sa pomaly rútil. Pri spomienke na ich prvé bozky sa spokojne usmial. Už vtedy vedel, že to nie je len dočasné vzplanutie, už vtedy mladú, vrtkú Adu ľúbil celým svojím srdcom, avšak chvíľu mu trvalo, kým si to uvedomil a nebránil sa tomu. Znova sa usmial. Z chodby zaznieval jej hlas pretínaný veselým smiechom. Pocítil nesmierne dobrý pocit z toho, že práve on je tým, ktorý smie túto úžasnú bytosť ľúbiť. Keď napokon Ada zastala pri posteli s víťazoslávnym úsmevom, jeho pocit šťastia ešte vzrástol.

-Takže chata len pre nás. -šepla a zosunula sa k nemu. Keď si všimla, že ešte nedojedol, prísne naňho pozrela. -Nechutí?

-Chutí, ale práve som dostal chuť na niečo iné. -rýchlo sa prisal na jej pery, načo sa zachichúňala.

-Mám to povedať?

-No povedz. -prikývol s úsmevom.

-Si strašný! -šepla šťastne a opätovala jeho vášnivý bozk.

???

Práve na chvíľu prestalo snežiť, keď Tomáš hnal svoje auto od domu Oľgy smerom na hlavnú križovatku a von z mesta. Tešil sa ako malé dieťa, ktoré ide na dlho očakávané prázdniny. Vedľa neho na sedadle spolujazdca sedela vysmiata Ada zababušená v teplej prešívanej bunde, ktorá mala rovnakú farbu ako jej žiariace oči a na zadnom sedadle chlapci veselo spovedali Veroniku, ktorá sa zasa po dlhej dobe skvelo bavila a smiala sa. Ada na ňu spokojne pozrela, keď sa autom znova ozval jej zvonivý smiech. Veronika sedela v strede medzi chlapcami a striedavo sa otáčala na každého. Sústavne odpovedala na ich filozofické otázky a z času na čas sa neubránila smiechu. Žasla nad tým, nad tým, aké múdre otázky jej dával Filip. Pri mnohých zatajila dych a veruže musela aj chvíľu premýšľať, kým mu vedela odpoveď. Zatiaľ čo Matej sa jej spytoval zväčša na kreslené rozprávky alebo filmových hrdinov.

-Ide jej to. -šepla Ada Tomášovi znenazdajky a znova pozrela na Veroniku. -Chlapci ju žerú.

-To fajn. -Tomáš opatrne viedol auto po nerovnej ceste. Chvíľami sa až mračil, keď ho cesta vyniesla do veľkej jamy a auto pritom nešťastne zastonalo. -Hrozná cesta!

Keď Ada pochopila, že Tomáš svoje myšlienky podriadil šoférovaniu, sklonila hlavu k mape. Hoci Veronika bola spoľahlivý navigátor a cestu k chate poznala naspamäť, Ada si predsa len kúpila mapu vysokohorskej oblasti, kam sa chystali, aby si bola na istom.

-Zastavíme sa vo Zvolene, dobre? -oznámila Ada Veronike a chlapcom, ktorí ihneď nadšene súhlasili. Boli celkom hladní, ráno pred cestou jedli málo, aby im nebolo zle a teraz sa im zachcelo naplniť si trocha prázdne žalúdky. Hoci ešte nebol čas obeda a Ada vedela, že ak sa najedia o desiatej, obedovať budú neskoro, súhlasila s ich požiadavkou a sľúbila im niečo malé pod zub. Napokon sa k nim pridala aj Veronika a vyhlásila, že má veľkú chuť na párok v rožku. Ada sa jej slovám sladko zasmiala, načo sa Tomáš nachvíľu odpútal od šoférovania a úsmevne na Adu pozrel.

Zastávka vo Zvolene nebola práve najkratšia ako Ada aj Tomáš predpokladali. Pretiahla sa až o hodinu, keď si chlapci všimli plné výklady v obchodoch a hlavne jeden obrovský - hračkárstvo. Filipa to k hračkám vôbec neťahalo, ale keď Veronika súhlasila, že sa tam pôjde s Matejom pozrieť len čo doje hotdog, aj Filip sa pridal a nadšene s nimi kráčal v ústrety čarovnému obchodíku s farebným nápisom "HRAČKY". Ada a Tomáš aspoň na chvíľu osameli. Utiahli sa do malej kaviarne, kde Veronike sľúbili, že ich počkajú. V teplej, útulnej kaviarni sa hneď cítili príjemnejšie, keď zo seba zhodili teplé bundy a huňaté šály. Usadili sa k stolu v rohu miestnosti, ktorý stál bokom od ostatných a vymieňajúc si úsmevné pohľady čakali, kým k nim príde čašníčka. Tá na seba nenechala dlho čakať a už o chvíľu stála vysmiata pri ich stole. Ada sa rozhodla, že sa uspokojí s kávou, Tomáš si dal nealkoholické pivo. Keď čašníčka odišla a zasa osameli, zaľúbene si pozreli do očí.

-Už to vidím, Tomáš. -vzdychla Ada radostne. -Bude nám skvelo.

-Bude. -súhlasil nadšene. Už mu bolo jasné, že Veronika chlapcov občas zamestná a tak si možno aj užijú trocha samoty.

-Pôjdeme lyžovať, kúpať sa, budeme šantiť v snehu...

-Nemáme lyže. -podotkol akoby náhodou.

-Nemáme. -prikývla. -Ale Veronika vraví, že neďaleko našej chaty je požičovňa.

-Požičovňa? Myslel som si, že ideme do malej dedinky, v ktorej je nanajvýš jeden obchod s potravinami.

-Je tam toho viac. -zasmiala sa Ada. -Ždiar je vyhľadávané lyžiarske centrum a úmerne jeho popularite vzrastá v obci aj modernizácia vybavenia. Pravda, majú v mnohom nedostatky, veď kto nie, ale myslím, že nebudeme sklamaní. Je tam krásna príroda, množstvo chodníčkov vhodných pre turistov ako sme my. Bude to nádherné...

-Nebude tam moc zima? Čo ak chlapci prechladnú? Je tam vôbec nejaký doktor?

-Určite. Keďže je tam niekoľko vlekov, pochybujem, že v okolí nie je žiaden lekár. Tomáš, -chytila ho s úsmevom za ruku. -zbytočne sa obávaš.

-Neobávam sa. -mykol plecami. -Len si chcem byť istý.

-Ja som si viac než istá, že nám tam bude spolu skvelo.

-Dúfam. -jemne vyceril zuby a vyčaril krásny úsmev, načo mu Ada stisla ruku.

-Hlavné je, že tam budeš ty, chlapci a Veronika, iné už nie je také podstatné. Vieš, nezáleží len na tom kde si, ale aj s kým si a ja viem, že lepšiu spoločnosť by som mohla len ťažko chcieť.

-Ľúbim ťa. -povedal Tomáš zrazu, -Vieš to, však?

-Mhm. -prikývla a cez celý stôl sa naklonila, aby mu dala pusu. Rýchlo sa však musela stiahnuť späť, lebo práve prišla čašníčka s kávou a pivom, ktoré pred nich položila spolu s účtom.

-Už sa nemôžem dočkať, až tam budeme. -vyhlásila Ada, keď si labužnícky privoňala k horúcej káve. -Je to ako sen.

???

Cesta ďalej ubiehala pomerne rýchlo. Tomáš musel dávať veľký pozor, pretože čím viac sa blížili k horskej oblasti, tým bola cesta nebezpečnejšia a nechcel nič riskovať. Ada bola vedľa neho spokojne schúlená, chlapci vzadu už stíchli a Veronika zamyslene sledovala krásnu krajinu okolo. Keď tadiaľ naposledy prechádzala, bola ešte so svojím mužom. Ach, ako to len bolo dávno...

-Už tam budeme? -Matej sa nemotorne pohniezdil. V ruke si držal malý prívesok na kľúče - huňatého medvedíka, ktorého mu Veronika kúpila v hračkárstve. Filip si odmietol kupovať hračky a vecne vyhlásil, že radšej počká a v Ždiari si kúpi nejaký pekný suvenír.

-Áno, miláčik. -povedala chlácholivo Ada a vytočila hlavu k Matejovi. -Si hladný?

-Nie, ale už chcem byť tam. -smutne si podoprel hlavičku a pozrel na Adu tak detsky nežne, že sa musela načiahnuť a s úsmevom ho pohladila po vláskoch.

-Už tam budeme, neboj. Ešte sa troška povozíme cez malé dedinky a potom nás už privíta naša chatka, dobre? Vydrž ešte. Už len chvíľku.

Keď sa otočila späť, pozrela na hodiny na prístrojovej doske. Bolo pol tretej. Ešte pol hodinku a budú na mieste.

Keď sa priblížili k cieľu, začalo práve slabo snežiť. Všetko naokolo bolo pokryté vysokou snehovou prikrývkou, cesta bola mokrá a šmykľavá. Bolo jasné, že sú vo vysokohorskom kraji, o čom svedčili aj vysoké hory v pozadí. Chlapci si ich udivene prezerali. Už dlho neboli na výlete v horách, celkom ich to uchvátilo.

Aj Ada si biele vysoké kopce zamyslene prezerala. Ako malá snívala o tom, že bude žiť vysoko v kopcoch uzavretá pred svetom...

-Je tu krásne. -šepla po chvíli ticha.

-To je. -uznala Veronika, -A počkaj, keď uvidíš chatu! Budeš nadšená!

Veronika mala pravdu. Sotva zastavili pri domčeku, ku ktorému ich doviedla, Ade v úžase ovisla sánka. Spolu s Tomášom stáli pred malou bránkou pri aute a nadšene si domček prezerali. Čakali malebnú chatku, prikrčenú v snehu, no namiesto nej ich privítal novo zrekonštruovaný domček natretý nažlto, s tmavou strechou teraz celkom bielou, početnými oknami, balkónom a veľkou záhradou okolo.

-Nádhera! -vydralo sa z Ady. -Veri, to je krása!

-Hej, muž chcel, aby sme mali dôstojnú chatku na oddych. Pravda, toto nie je chatka, oproti ostatným domčekom je to vila. Ale vnútri je útulná a zariadená v starom bačovskom štýle. Zväčša drevený nábytok, len pár elektrospotrebičov v kuchyni a malý televízor v obývačke. Vnútro som si zariadila ja, takže je výhradne podľa môjho vkusu - staromódne, jednoduché a praktické.

-A toho priestoru okolo! -žasla Ada. -Hotové ihrisko.

-Áno, muž i ja sme chceli mať veľa možností, čo tu ešte dostaviť a tak sme si nechali v tomto smere veľký trávnik pred i za domom. Ale poďte už dnu! -navrhla pri pohľade na nedočkavých chlapcov. -Je tu zima, vo vnútri nám bude lepšie.

Keď sa ručne vyrezávané ťažké dvere otvorili, vynorila sa pred nimi útulná predsieň a za ňou vstupná hala, z ktorej viedlo schodište do podkrovia. Len čo sa vyzuli a obuli si teplé vlnené papuče, chlapci sa rozbehli po chate, aby si všetko zmapovali. Ada s Veronikou najprv zamierili do kuchyne, Tomáš si užasnuto prezeral obývačku spojenú s malou jedálňou.

-Je to tu krásne. -poznamenala Ada, keď si prešla všetky miestnosti. Aj chlapci sa už vrátili z prehliadky podkrovia a nadšene oznamovali, že už rozvrhli, kto kde bude spať. Nakoniec však museli sklamane ustúpiť. Pretože prerozdelenie izieb podľa chlapcov presne nevyhovovalo ani Ade a Tomášovi, ani Veronike. Keďže Veronika navrhla, aby zaľúbencov uložili samých do spoločnej izby, chlapci napokon súhlasili, že sa utiahnú do izby k Veronike. Ada i Tomáš tento návrh nadšene prijali.

Keďže už bolo neskoro popoludní, chlapci sa nedočkavo hlásili k jedlu. Kým teda Tomáš povynášal veci z auta, Ada a Veronika vybalili jedlo, ktoré si na prvý deň nabalili z domu, aby hneď nemuseli rozťahovať hrnce. Všetkým dobre padli chutné rezne a zemiakový šalát. Po výdatnom jedle nasledoval zákusok - koláč, ktorý upiekla Veronika. Sladučká maškrta každému rozjasnila pohľad dodala trocha sily.

O piatej si už chlapci ospanlivo šúchali oči a tak Ada s Veronikou pripravili postele a uložili malých ospalcov spať. Matej zaspal ihneď, no Filip chvíľu protestoval, kým si aj on predsa len ľahol. Tomáš sa uvelebil v obývačke pri televízore s pivom v ruke, kým Ada a Veronika začali vymýšľať niečo dobré na večeru. Z domu mali nabalené nejaké potraviny a tak si mohli vyberať. Keďže už bola tma, prehliadku po okolí museli nechať na ďalší deň. Aj tak už boli značne unavení a vôbec nemali náladu zase vyjsť do mrazivého počasia. Našťastie bolo v celej chatke spoľahlivé kúrenie, ktoré ich ihneď zohrialo. Tomáš sa večer ukázal ako skvelý spoločník, keď s úsmevom navrhol, aby si zahrali karty. Obe jeho návrh spokojne prijali a keď sa o jedenástej zdvíhali z obývačky, na tvárach ich pohrával úsmev. Veľa sa nasmiali a dobre sa zabavili, no bol čas dopriať si trocha odpočinku. Pravdaže, Tomáš ešte neplánoval ísť spať, no keď už navlečený v teplej pyžame vhupol k Ade do postele, bolo mu jasné, že sa nič konať nebude, pretože Ada už spokojne spala. S úsmevom sa k nej pritúlil, omotal si ruky okolo jej drieku a zavrel oči. Bol šťastnejší ako kedykoľvek pred tým.

???

Ráno bolo nesmierne chladné, aj napriek dobrej tepelnej izolácii a silnému kúreniu bolo v dome chladno a Ada, stúlená v Tomášom náručí, sa už skoro ráno zobudila na to, že ju oziabali nohy. Mala ich studené a tak si v polospánku natiahla teplé ponožky a spala ďalej. Prebudenie sa do chladného rána nebolo ani pre jedného príjemné. Veronika hneď uvarila teplý čaj a čerstvú čiernu kávu, ktorú Ada s Tomášom radostne privítali. Už o ôsmej všetci sedeli spolu za stolom a hostili sa na výdatných raňajkách - chlieb s vajíčkom, maslom a šunkou. Chlapci boli oddýchnutí a plní energie, kým Veronika mala veľké kruhy pod očami a vyzerala veľmi ospalo. Ada správne uhádla, že v noci nespala a hneď aj vytušila prečo. Preto sa diskrétne naklonila k Tomášovi a požiadala ho, aby vzal chlapcov preč. Stačil mu jediný pohľad na Veroniku a pochopil. Vstal a navrhol chlapcom, aby sa šli pozrieť koľko snehu napadlo. Nadšene súhlasili a len čo Ada skontrolovala, či sú dostatočne teplo oblečení, už aj v sprievode Tomáša vybehli v ústrety zábave a mrazivému snehu.

-Veri? -Ada ju starostlivo pohladila po vlasoch. -Si v poriadku? Vyzeráš, že si nespala.

-Nespala. -prikývla. -Nemohla som zaspať. Stále som len premýšľala.

-A nad čím?

-Nad minulosťou. -vzdychla zmorene. -Spomínala som na tie krásne chvíle, ktoré sme tu s mužom prežili. Cítim ho v každom kúte izieb, v každom kuse nábytku...Vidím ho, ako sedí a večeria, ako sa smeje, uškŕňa sa...Ach...

-Nevieš o ňom nič? -Ada priateľke stisla ruku.

-Nie, neozval sa. Ale asi sa má dobre. Dúfam. Z celého srdca mu želám, aby bol šťastný, keďže so mnou nebol.

-Mrzí ma to. -šepla Ada. -Nebol to dobrý človek, drahúšik. Ak tebe, dobrej žienke, dokázal toto spraviť, tak si nezaslúži tvoju lásku.

-Viem. Už sa preňho netrápim ako kedysi. Viac menej som si zvykla a snažím sa naňho zabudnúť, no niekedy ma prepadne slabá chvíľa a ja sa pri spomienke naňho jednoducho rozplačem. Aj keď viem, že si nezaslúži moje slzy, roním ich zaňho a zväčša sa mi uľaví. Už to nie je tak často, ako kedysi, no keď som teraz zasa po dlhej dobe vstúpila do izby, kde sme spávali, zasa ma to premohlo. Spomienky a tá trpká bolesť...

-Čas všetko vylieči. -uistila ju Ada s úsmevom.

-Viem. -prikývla múdro. Na chvíľu sa odmlčala, no nevydržala byť dlho ticho a tak nadhodila ďalšiu, už príjemnejšiu tému. 

-Dnes vám ukážem okolie.

-Určite? -Ada znepokojene zdvihla zrak. -Si unavená, môžeme to odložiť. Alebo sa tu rozhliadneme aj sami, ty si choď ľahnúť a odpočiň si.

-Ani nápad! -mávla Veronika rukou, -Čerstvý vzduch ma preberie a ani nemám chuť ísť do postele. Prejdem sa s vami a ľahnem si potom.

-No dobre. -usmiala sa Ada, spokojná však nebola. -Ale nebudeš dlho na nohách, dobre? Nechcem byť zlá, ale vyzeráš hrozne.

-No ďakujem. -Veronika vycítila z Adinho hlasu humor a tak sa tiež usmiala. -Trocha mejkapu spraví divy.

-Hej. Poď, pomôžem ti sa upraviť a pôjdeme.

-Myslíš, že som malá školáčka, ktorá sa nevie namaľovať? -hrala Veronika urazenú.

-To nie, -zaspätkovala Ada, -Chcem ti len pomôcť.

-Si zlatá. Tak poďme, už sa nemôžem dočkať!

???

Keď vyšli z vyhriatej chatky von, do chladného počasia, obe sa striasli od zimy. Hoci mali na sebe hrubé svetre a teplé bundy, chlad im prenikol až k telu a nepríjemne ich pošteklil.

Tomáša našli na zadnom dvore. Vyvádzal s chlapcami na snehu. Keď si všimol návštevu, prekvapene zdvihol zrak. Chlapci však boli príliš zapálení do hry, aby prichádzajúcim venovali pozornosť.

-Tak? -zdvihol Tomáš obočie, -Hotovo?

-Hej. -usmiala sa Ada veľkodušne. Pochopil, že sa na viac nemá pýtať a tak mlčal, kým opäť neprehovorila Ada.

-Chalani, ste už premrznutí alebo máte chuť na výhliadkovú jazdu po okolí?

Obom natešene zaiskrili oči. Filip bol bleskovo pri Ade, pritúlil sa k nej, čím ju zamokril, keďže bol celý od snehu a Matej sa privinul k Tomášovi.

-Vyrážame! -zavelila Veronika a vykročila ako prvá. Chlapci už kráčali vedľa seba, smiali sa a dohovárali sa, či Adu zhodia do snehu.

Za bránkou chatky ich privítal krásny horský kraj. Vysoké kopce, biele vrcholce stromov i domčeky učupené v snehu v nich prebúdzali pocity šťastia a pohody. Dokonca i pálivý chlad vnímali oveľa menej.

-Veľa sa tu toho nezmenilo. -usmiala sa Veronika pri pohľade na malé domčeky. -Je tu stále krásne.

-To je. -Ada sa pritisla k Tomášovi a úsmevne naňho pozrela.

Keď prešli okolo malej, murovanej požiarnej zbrojnice, zabočili na úzku zasneženú cestičku. Vinula sa okolo sadov a záhrad, ktoré však teraz vzývali prázdnotou, a v ktorých si len ťažko vedeli predstaviť zakvitnuté stromy či záhony kvetov.

-Miestni ľudia nemajú ľahký život. -poznamenala Veronika vážne. -Keď sme si s mužom postavili chatu, zostali sme tu na mesiac. Chceli sme zostať dlhšie, no rýchlo sme sa presvedčili, že život tu je veľmi komplikovaný a únavný. Radšej sme sa vrátili do mesta.

-Hm. -prikývla súcitne Ada, pričom si prezerala zasnežený domček s malinkými oknami a nízkymi dverami. Chalúpka ako z rozprávky. Je tu tak krásne...Všade len sneh, krásna príroda, žiaden mestský znečistený vzduch...Ale žiť by som tu nechcela. Je to možno len sila zvyku, miestni si zase určite nevedia predstaviť žiť v meste. Každý máme voľačo, všetko má svoje výhody i nevýhody - aj mesto, aj dedina. 

-Premýšľaš? -oslovil ju Tomáš láskavo. Rýchlo k nemu vytočila hlavu, nadvihla bradu a detsky nežne sa usmiala. Nezaváhal, sklonil sa k nej perám a uštedril jej sladký bozk.

Ďalej pokračovali cez lesík. Snehový poprašok v ňom bol nízky - len málo snehu sa predralo cez vrcholce stromov, ktoré rástli husto pri sebe.

-Sem sa schádzajú ľudia zo širokého okolia. -zahlásila Veronika, -V správny čas by ste tu našli more najrôznejších húb. Aj my sme sem chodievali a vždy sme doniesli plné koše. Tento lesík sa právom volá Hubový.

-No teraz ich tu veľa nie je. -zasmiala sa Ada vrúcne, načo šibla pozorným pohľadom po chlapcoch. Hrali sa kúsok od nich v snehu, kým oni zastali, aby sa rozhliadli po lese. Vysoké a štíhle stromy sa týčili vysoko nad nimi. Ada k nim zvedavo vytáčala hlavu.

-Je to tu vážne čarovné. -rozplývala sa, stále pritisnutá k Tomášovi. -Nádhera...

-Hej, -pritakal, -Toto v meste nenájdeš.

-Kdeže! Ale mnohé veci, ktoré sú v meste, tu chýbajú. Tak poďme, už je mi zima... -zatriasla sa Veronika.

-Jasné! -súhlasila Ada, -Sľúbila si mi predsa, že nebudeš dlho vonku a pôjdeš si ľahnúť, tak sa poponáhľajme. Chalani!

Keď boli opäť pokope, spokojní a vysmiati od ucha k uchu, vykročili. Veronika, Tomáš a Ada kráčali vedľa seba, kým chlapci šli pred nimi - aby ich mali na očiach - a veselo diskutovali. Občas sa im zachcelo odbehnúť, keďže sa len zriedka dostali do takého čarovného lesíka, no Ada i Tomáš ich vždy napomenuli a tak im nezostalo nič iné, iba poslušne kráčať po vyznačenom chodníčku.

-Adi? -Matej zastal a oprel sa o ňu, pričom jej smutne pozrel do očí. Tomáš ho so zvedavým pohľadom poláskal po vlasoch.

-Čo je, poklad? -povedali obaja, takmer naraz.

-Už nevládzem ísť. Bolia ma nohy...Studené...

-Nevymýšľaj. -usmiala sa Ada a čupla si k nemu. -Hádam nechceš, aby ťa ocko niesol? Aj jemu sa zle ide, aj jeho už studenia nohy. Musíš to ešte chvíľu vydržať, dobre? Za chvíľku budeme na chate, len ešte vydrž.

-Dobre... -neochotne ustúpil. -Ešte chvíľku. -dodal dôrazne, aby bolo všetkým jasné, že už naozaj nevládze a premáha sa z posledných síl. Ada sa pri pohľade naňho však len láskyplne usmiala. Tomáš žasol nielen nad jej náklonnosťou k dvom malým čertom, ale aj nad jej schopnosťou vyhovoriť im akúkoľvek hlúposť. Chlapci jej verili a počúvli ju takmer vo všetkom. Pomaly začínal chápať, že si celé roky mylne myslel, že bola Oľga dobrá matka. Pred ľuďmi síce hrala dokonalú, no v súkromí sa k chlapcom neraz nesprávala dobre. Naopak Ada bola akoby stelesnením trpezlivosti a lásky. Tolerantne znášala ich výmysly a pritom ich vždy len jemne napomenula. Vedel, že to na nich platí najviac - nie krik, ale milé dohováranie. Spomenul si, ako sa často krát báli, keď začala nazúrená Oľga kričať a vyčítať im aj najzanedbateľnejšie maličkosti. Ach, aký bol slepý...

Les už o chvíľu vystriedala široká lúka, ktorou pretekal malý, čiastočne zamrznutý potok. Chlapci sa k nemu ihneď rozbehli, no šikovný Tomáš ich hneď vrátil späť na chodník a s vyčítavým výrazom tváre ich napomínal:

-Šibali, veď by ste sa mohli utopiť! Ľad je krehký a voda je nepríjemne ľadová.

-Ako ľadová? -dožadoval sa upresnenia Filip. Ada sa zasmiala, keď videla Tomášov zmätený pohľad.

-Asi ako keď si v troške vody rozpustíš desať veľkých kociek ľadu. -ozvala sa, načo chlapci vydesene zhíkli.

-Až tak? -nechcel veriť Filip.

-Veru tak. -prikývol Tomáš. Filip už bol zrejme spokojný, keďže znova vykročil smerom k úzkej lávke.

-Sú to poklady. -skonštatovala Veronika, keď sa pred nimi vynorili prvé záhradky. -Musíte z nich mať len radosť.

-To áno. -nadšene súhlasila Ada. -Ale veľa si ich neužijeme. Oľga si nárokuje všetko, aj ich. Dovolila Tomášovi vídať ich raz mesačne. A keďže je to on, kto odišiel, musí to tolerovať.

-To máte asi ťažké. -prikývla súcitne Veronika. Ona vždy chcela mať deti. Dve, možno tri. Túžila po dievčatku, po Kristínke či po Monike. Tak veľmi chcela držať v náručí malé, rúžové bábätko, ktoré bude len jej...Napokon sa však všetko vyvinulo inak a ona namiesto bábätka dostala bolestivú ranu - odchod svojho manžela, ktorého ľúbila. Tvár sa jej skrivila od bolesti, keď na to pomyslela. Ada si to hneď všimla. S úsmevom priateľku objala okolo pliec a tak kráčali ďalej. Tomáš sa na chvíľu pridal k chlapcom, aby sa spolu mohli pozrieť ešte kúsok do dediny. Ada sa čudovala, že Matej nič nenamieta, veď oduševnene vyhlasoval, že už nevládze. Nebola však proti, dala im svoj súhlas, napomenula chlapcov, aby boli dobrí, venovala Tomášovi letmý bozk a spolu s Veronikou vykročila k chate.

-Mohla si ísť s nimi. -vyčítala jej Veronika. -Ja by som prešla aj sama.

-Ešte to tak. -zagánila na ňu Ada veselo. -Napokon, už aj mne je poriadna zima. Dáme si teplý čaj? Alebo spravím kakao?

-Čokoľvek teplé.

???

Deň sa rýchlo skončil. Chlapci po návrate z dlhej prechádzky unavene zaspali, Tomáš sa uvelebil pri krbe v teplej deke a Ada s Veronikou sa premávali po kuchyni a chystali večeru. Bolo im skvelo, prišli na to, že sa vo varení skvelo dopĺňajú a tvoria tak dokonalú kuchársku dvojicu. Príprava zapekaných zemiakov a bravčových rezňov im šla ako po masle, už o šiestej pohotovo hlásili večeru. Chalani nelenili, vyliezli z teplých postelí a usadili sa v kuchyni, ako aj Tomáš. Všetci už boli hladní a príjemná vôňa, šíriaca sa z kuchyne, im lahodne šteklila nosy.

-Tak, kto ochutná prvý? -Ada vpochodovala do malej jedálne so zemiakmi v ruke, za ňou sa vynorila Veronika s misou, v ktorej boli úhľadne naukladané rezne.

-Vonia to úžasne. -usmial sa Tomáš, chlapci nadšene súhlasili. Všetkým už napäto škvŕkali žalúdky. Kým sa Ada s Veronikou stihli usadiť k hladošom, rezňov značne ubudlo.

Po večeri dostali chlapci nápad ísť sa hrať na sneh. Lákalo ich dobrodružstvo v tme, ktorá sa zniesla na okolitý kraj. Keď však uvideli Adin nespokojný pohľad a Tomášov zdvihnutý prst, sklamane odišli na poschodie, aby si vymysleli inú zábavku. Keďže Ada videla, že boli sklamaní, sľúbila im, že za nimi za chvíľku príde a zahrá sa s nimi. Hneď im zažiarili oči spokojnosťou. Tomáš sa musel usmiať, keď videl, ako sa chlapci potešili. Bol rád, že si s Adou tak rozumejú.

Keď bol riad sprataný a všetko úhľadne upratané, Ada sa vzdialila z kuchyne za chlapcami. Tomáš s Veronikou osameli, nuž sa usadili v obývačke pri šálke horúceho čaju. Tomáš sa uvelebil ku krbu do širokého kresla, Veronika sa zvalila na gauč oproti nemu. Znervóznel, keď si všimol, že si ho skúmavo prezerá.

-Vidíš na mne niečo zaujímavé? -spýtal sa priamo. Ticho sa zasmiala, keď jej pozrel do očí.

-Na tebe nie. -mykla plecom. -V tebe.

-Vo mne? -nechápal.

-Áno. Povedzme, že som pochopila, prečo ťa Ada tak ľúbi.

-Hm, to beriem ako kompliment. -zažartoval a zasmial sa, vzápätí však zvážnel, lebo Veronika naňho stále pozerala priamo a vážne.

-Ale nechápem jedno. -pokračovala. -Ľúbiš ju, ona teba, máte krásny vzťah...Tak prečo už nechceš mať od Oľgy pokoj? Prečo ste sa kvôli tomu pohádali? Malo by to byť predsa aj tvojím želaním. A Ada mi rozprávala, že aj bolo. Nechápem, prečo si zmenil názor. Podľa mňa je to hlúpe.

-Nie je. -vzdychol. Nebol si istý, či je Veronika tá, ktorej to má povedať. Nenašiel však žiaden dôvod, ktorý by ho odrádzal. Bola veselá a rada klebetila, no vedel, že vie byť aj diskrétna a dodrží slovo. Bola skrátka dokonalou priateľkou nielen Ade, ale aj jemu. Ale má jej to povedať? To, čo pred Adou už dlho prísne tají...Má?

-No tak. -pobádala ho. -Vieš, že mne môžeš veriť. O čo ide?

-Je to veľmi zložité. -priznal sa.

-Bojíš sa rozvodu?

-Nie. -pokrútil hlavou.

-Ale Ada vravela...

-To som jej povedal. Ale pravda je iná.

-Iná? Tomáš, vôbec to nechápem! O čo teda ide, ak nie o strach?

-O Oľgu.

-Aj tá chce predsa rozvod.

-Hej. Ale nevie to, čo ja.

-Tomáš, hovor narovinu! Si ako mačka čo chodí okolo horúcej kaše. Mám rada priamosť!

-Nuž teda, nehovorí sa to ľahko. Neviem či mám... -vážne jej pozrel do očí. Videl v nich zvedavosť, nedočkavosť, no aj pochopenie, súcit a silné priateľstvo. Musel, chcel jej to povedať. Dostať to zo seba, poplakať si... -Oľga zomiera.

Nastalo ticho. Veronika prekvapene zhíkla, Tomáš si zakryl tvár dlaňou a snažil sa tlmiť svoje vzlyky.

-Čo hovoríš? -spýtala sa, akoby nepočula.

-Je smrteľne chorá. Nemá veľa času, Veri.

-A ona...ona o tom nevie? -aj jej sa v očiach zjavili slzy.

-Nie.

-Akoto? -vôbec nevnímala, že sa mu ťažko rozpráva. Chcela a potrebovala vedieť viac. Tomáš to chápal.

-Bola na bežnom vyšetrení krvi, keď jej to zistili. Bolo to už po tom, čo sme sa rozišli. Ja a Ada sme už bývali spolu. Volali mi vtedy z nemocnice, aby som sa tam zastavili. Predsa len, som stále jej manžel a tak najprv volali mne. Povedali mi všetko, nevynechali žiaden detail a nechali to na mne, či jej to poviem.

-A ty mlčíš? Tomáš, mala by to vedieť!

-Veď áno. -fňukal, -Ale ako jej to mám, dočerta, povedať?! Ahoj zlatko, prišiel som ti povedať, že za mesiac zomrieš... Panebože, to nedokážem. Chápeš, nemôžem!

Zdvihol k nej uslzený pohľad. Nevedela, či má vstať a objať ho alebo len zostať sedieť...Napokon sa rozhodla pre prvú možnosť. Pomaly sa zdvihla, prešla k nemu, chytila ho za ruku, pritiahla k sebe a tuho objala.

-Tak už chápeš, prečo nechcem rozvod? -zavzlykal.

-Áno. -šepla kajúcne. -Ale mala by to vedieť aj Ada. Trápi sa preto.

-Neviem, ako jej to mám povedať. -priznal sa.

-Tak, ako mne.

-Bude ju to bolieť.

-Bude, -prikývla, -Ale inú možnosť nemáš. Obe sa to musia čoskoro dozvedieť. Tomáš, musíš...

-Nemôžem...

-Mám jej to povedať ja? -navrhla.

-Myslíš, že by si mohla... -bol ako malé dieťa, ktoré prosí o pomoc. Hoci ju to bolelo a bála sa, nemohla odmietnuť.

-Áno. Urobím to. Musí to vedieť...

-Ďakujem. -pokúsil sa usmiať.

-Ale s Oľgou...To budeš musieť urobiť sám.

Vyľakane si vzdychol. Vedel to, no nechcel...Tak veľmi sa bál, tak veľmi bol ranený...

-Utri si slzy. -povedala vážne, keď vstala. -Idem po Adu, keď ťa uvidí takto, bude vedieť, že sa niečo deje.

-Chceš jej to povedať hneď teraz?

-Áno, čím skôr, tým lepšie.

-Nie, nerob to! Pokazíme jej tým celý výlet.

-Tomáš, toto je vážna vec! Ak je Oľga skutočne tak chorá, ako tvrdíš, mali by sme sa čo najskôr vrátiť do Nitry a...

-Nie. Nechcem, aby nám to pokazilo výlet.

-Nechceš, no pokazilo. -pripomenula mu. -Teraz musíme myslieť na Oľgu. Tak sa daj dohromady, ja idem za Adou.

???

Keď Ada schádzala po schodoch, premkol ju čudný pocit, že sa niečo vážne stalo. Veronika sa ani neusmiala, tvárila sa zamyslene a smutne a to ju veľmi desilo. Keď uvidela Tomáša, ako zronene sedí v kresle, ešte väčšmi sa vyľakala. Prijala vyzvanie Veroniky, sadla si na gauč a vážne pozrela na priateľku.

-Mala by si niečo vedieť, Adi. -začala Veronika, Tomáš cítil, že ho znova premáha plač. Ada po ňom šibla výzvedným pohľadom. Keď uvidela, ako sa mu lesknú oči...

-Je to niečo vážne?

-Vážne a zlé. -prikývla Veronika. -Mala si to vedieť už dávno, no Tomáš nevedel ako ti to má povedať...A tak som sa ponúkla, že ti to poviem ja, hoci nerada...

-O čo ide? -naliehala prosebne Ada.

-Ide o Oľgu.

-O ňu? -začudovala sa, prekvapene pozrela na Tomáša. Sedel mlčky, sklesnuto. -Čo sa deje? 

-Nuž. -Veronika sa zhlboka nadýchla. Čím skôr to bude za ňou, tým lepšie. -Je vážne chorá, Adi.

-Chorá?

-Smrteľne. -doplnil Tomáš a sklopil zrak. Štipľavé slzy ho zmáhali, jeho aj Veroniku. Ada však sedela bez pohnutia, civela na nich s otvorenou pusou a pýtala sa sama seba, či len žartujú.

-Preto som nechcel rozvod. -pokračoval Tomáš po chvíli.

-Mohol si mi to povedať! -skôr než zármutok cítila hnev.

-Ja radšej pôjdem. -Veronika vstala. -Mali by ste sa pozhovárať.

Rýchlo vyšla z izby, načo sa rozhostilo hrobové ticho.

-Ada... -pokúsil sa ho prelomiť. Výsledkom však bol len jej hlasný vzdych.

-Prečo? -šepla sklamane. -Prečo si mi musel klamať? Prečo si mi nemohol povedať pravdu? Prečo si sa musel trápiť sám? Dočerta, prečo? -nahnevane vstala a začala chodiť okolo gauča.

-Nevedel som, ako ti to mám povedať.

-Iste. Vždy som bola len bokovka vo vážnych veciach. V posteli si nemal zábrany, ale keď si ma mal brať ako priateľku, ktorej sa môžeš zdôveriť, zbabelo si zmĺkol. Zasa som bola jediná, kto o ničom nevedel! Zasa len ja!

-Ani Oľga o tom nevie.

-Čože? -zastala a neveriacky naňho pozrela. -Chceš povedať, že nevie aké je to s ňou vážne?

-Nie. Nepovedal som jej to a lekári jej to oznámiť nemohli. Jej manžel som ja a oni to nechali na mne.

-Panebože. -klesla späť na gauč, rukou si zakryla ústa. -Toto všetko sa dialo za mojím chrbtom? Toto všetko si tajil?

-Adi...

-Ako dlho? -vyštekla ostro.

-Dozvedel som sa to krátko pred našou hádkou. Nechcel som ti to povedať. Keď si potom odišla...celý čas som premýšľal, či ti to mám povedať.

-A mlčal si! -hnevala sa, -Všetko si mi zatajil!

-Aj jej. -poznamenal. -Nielen tebe som to zatajil.

-Ach, Tomáš, ako si mohol? Musí to vedieť, musí...

-Ja viem, ale ako môžem...nemôžem. -vzdychol.

-Musíš. -hlas jej znel pokojnejšie. 

Aj napriek jeho mlčaniu, ktoré ju hnevalo, cítila že potrebuje jej podporu. Potreboval jej blízkosť, náručie. Prežíval veľmi ťažké obdobie a ona sa len čudovala, že sa s ňou o tú ťarchu nepodelil. Hnevalo ju, že to všetko znášal úplne sám - trápil sa, iste aj veľakrát plakal za jej chrbtom. Veľmi sa hnevala, pretože verila, že by mu aspoň čiastočne pomohla niesť to bremeno...No uvedomovala si, že nemá právo sa hnevať. Ona nie je tá, ktorej sa tento vážny problém týka a vyčítať mu mlčanie a hnevať sa ďalej, by bol len dôkaz jej bezodného sebectva.

-Ako...ako môžem? -prosebne jej pozrel do očí. Rýchlo prešla k nemu, sadla si na veľké operadlo kresla, oprela sa oňho a objala ho. Obaja to tak veľmi potrebovali...

-Neviem. -šepla. Cítila sa hrozne. -Ale zvládneme to. Spolu.

-Hej, my hej. Ale čo ona? Je sama ako prst.

-Áno, to je. -pripustila.

-Možno...možno by som mal... -prosebne jej pozrel do očí. -Možno by som sa k nej mal vrátiť na nejaký čas...

Vydesene naňho pozrela. Čože? Chce sa vrátiť do toho domu, k žene, ktorú neľúbi?

-Nie z lásky, -doplnil, -Ale zo súcitu. Pomôže jej to. Bude mať pocit, že na to nie je sama. Podržím ju a...

-Asi. -hlesla. Nemohla oponovať. Nedokázala to. Mlčky sa zdvihla z kresla a pomaly prešla k dverám.

-Kam ideš? -nechápal.

-Niekam. -mykla plecom, venovala mu jeden pohľad a vyšla. Dlho zamyslene pozeral do dverí, kde sa mu pred chvíľou stratila. Nie, nesúhlasila s jeho názorom. Bolo mu jasné, že ju tým ranil, no zároveň mu nemohla protirečiť. Aj jej bolo jasné, že to je jediný spôsob, ako to Oľge uľahčiť. A oni všetci museli v tej chvíli myslieť jedine na Oľgu. Oni sa s tým vyrovnajú... Budú musieť. Horšie to bude s chlapcami. Ako im vysvetlia, že ich mama už nemá veľa času?

-Dočerta! -zahrešil ticho a skryl si tvár do dlaní. Sopka teda napokon vybuchla a horúca láva ich všetkých mala už čoskoro bolestne popáliť.

6. KAPITOLA

???

Cesta späť bola dlhá a úmorná. Keďže vyrazili skoro ráno, všetci boli unavení. Chlapci nič nechápali, Ada im povedala, že sa jednoducho súrne musia vrátiť a Tomáš len mlčky prikývol. Videl na Ade, že celú noc nespala, neodvážil sa jej však na to spýtať, pretože sa nezhovárali, odkedy zronene odišla z obývačky. Keď prišiel do izby, už ticho ležala. Myslel si, že spí, no zrejme len nechcela, aby ďalej diskutovali a spánok len hrala. Pomaly mu začínalo dochádzať, že ju jeho nápad ranil. Mrzelo ho to, keďže nechcel nič iné, ako navrhnúť dobrú cestu, ktorou by sa mohli vydať, a vďaka ktorej by Oľge aspoň trocha pomohli...

V polceste si urobili prestávku. Veronika tušila, že medzi Tomášom a Adou to škrípe a tak si chlapcov na chvíľu vzala na starosť, aby mohli byť sami. Ada nesúhlasila, otvorene dávala najavo, že sa s Tomášom nechce zhovárať, no nakoniec smutne uznala, že bude musieť. Keď osameli, Tomáš na ňu pozrel s nemou výčitkou. Po chvíli ticha sa ozval:

-Bol to len nápad, Adi. Nemusím, ak nechceš...

-Nechcem? -nechápavo naňho pozrela. -Čo to má spoločné so mnou? Dočerta, Tomáš, ide o Oľgu!

-Ľúbim ťa, Ada a hoci je na tom Oľga zle a ja jej vážne chcem zo všetkých síl pomôcť, neurobím nič, čím by som ti ublížil.

-Bojím sa, že ja nebudem tá, ktorá bude najviac trpieť. -v očiach sa jej zaleskli slzy. Ticho k nej pristúpil a objal ju. Stáli opretí o auto, uprostred zaľudnenej ulice. Chlapci a Veronika zmizli kdesi v dave, zrazu boli len oni dvaja a ich láska... -Ach, Tomáš, tak veľmi sa bojím...No mám pocit, že ja nemám právo báť sa, že ja nemám právo...,že nemám...,že nemôžem...-nemala by som... -fňukala ako malé decko, len ťažko jej rozumel.

-Neblázni. -usmial sa povzbudivo, hoci aj jeho oči sa už podozrivo leskli.

-Nemám právo, Tomáš! Nemám. Nemôžem ťa obmedzovať, musím súhlasiť s tvojím návrhom. A chcem. -dodala vážne.

-Nerob to zo súcitu. -napomenul ju, -Ale z potreby pomôcť, dať nádej...Hoci veľa nádeje nie je.

-Odkedy som prišla do Nitry, vytvorila mi nový svet. Viem, že v poslednej dobe sme sa správali ako rivalky, no vďačím jej za všetko, čím som. A aj za teba, hoci to znie tak...hlúpo. Keď si predstavím ako ona po večeroch sama sedela nad knihou a plakala, spomínala, kým my sme si vyznávali lásku a bolo nám tak krásne...Boli sme takí sebeckí...

-Adi, nebola sama a rozhodne neplakala. Oľga nie je samotársky typ, ver mi. Spoločnosť si našla, o tom som presvedčený.

-Možno sa mýliš. -povedala vážne. 

-Hm, nieže by som ti chcel protirečiť, ale poznám Oľgu už veľmi dlho a veľmi dobre.

-Ale to si len myslíš. -zdvihla k nemu uslzený pohľad. Nechápal, čo hovorí... -Ženské srdce je oceán plný tajomstiev.

-Hej, to už som v nejakom filme počul. -ironicky sa zasmial.

-Neveríš, že ťa Oľga ešte ľúbi?

-Nikdy ma neľúbila.

-Prečo si ťa potom vzala?

-Skôr prečo som si ja vzal ju...

-Prečo? Ak ste sa neľúbili, prečo?

Zamyslel sa. Tak vážne sa o minulosti nezhovárali...

-Neviem. Boli sme mladí a ani jeden z nás nemal vo vzťahoch šťastie. Keď sme sa brali, poznali sme sa mesiac. Povedali sme si, že buď - alebo a ostatné sme hodili za hlavu. Možno sme sa nemali brať, no sám seba sa pýtam, kde by som bol, keby som sa s ňou nebol oženil. 

-Rozhodne nie tu a nie so mnou. -pokúsila sa o úsmev. -Tak vidíš, vďačíme jej za veľa vecí. Musíme jej pomôcť. Neurobíme nič zo súcitu, ale z vďaky. Len sa bojím o chlapcov...

Jeho tvár sa nepekne zachmúrila. Áno, reakcie chlapcov sa bál najviac. Ľúbili Oľgu, považovali ju za samozrejmú súčasť svojich dní. Boli zvyknutí na jej hlas, na jej príkazy a zákazy, na jej pohľady, občas nežné pohladenia...Ich každodenný kolobeh, ktorého stredom bola Oľga - ich matka, im vyhovoval. Tomáš si nevedel predstaviť, ako to chlapci prijmú...Budú nešťastní. Ale to predsa všetci. Oľga si nič nepodobné nezaslúžila, vážne nie. Podvádzala ho, bola uštipačná a posledné roky ju už ani nevnímal ako ženu, no predsa si to nezaslúžila...Hlasno si vzdychol. Ešte nikdy nebol taký bezbranný.

-Vieš, -hanblivo sklopil zrak. -Dlho po tom, čo mi to oznámili som dúfal...dúfal, že sa možno mýlili. Čakal som, že zavolajú a povedia: prepáčte, pomiešali sa nám výsledky, vaša žena nie je smrteľne chorá...Nestalo sa to. Naopak, viackrát mi to potvrdili. Som...som taký zúfalý. Čo mám robiť?

Jemne ho pohladila po tvári.

-Pomôžeme jej, ako sa len bude dať. -vyhlásila. -Aj keď nás to bude stáť veľa síl, aj keď budeme musieť veľa vecí obetovať, urobíme to. Zaslúži si to.

Vážne jej pozrel do očí. Vedel, že jej rozhodný tón nie je až taký rozhodný. Bolo mu jasné, že aj ona je vo vnútri roztrasená a vystrašená. Tak, ako on.

???

Keď sa okolo nich mihli prvé domy Nitry, bolo už neskoré popoludnie. Chlapci boli nervózni - cesta bola dlhá a vlastne ani nechápali, prečo sa museli tak skoro vrátiť. Hnevalo ich, že Ada aj Tomáš mlčia, dokonca ani Veronika im nič nechcela prezradiť a vždy ich nejako jemne odbila. Napätie v aute sa dalo krájať, ticho bolo až nepríjemné. Nikto však nevedel, čo povedať. Ada aj s Tomášom vážne premýšľali, Veronika ticho ľutovala aj ich, aj chlapcov, aj Oľgu. Tento problém sa týkal aj jej a pripúšťala si ho možno aj viac, ako mala.

-Čo teraz? -Tomáš zastavil na veľkom parkovisku pred obchodným domom. Ada naňho vydesene pozrela. Snáď nechce ísť priamo za Oľgou... Hoci vedela, že raz musia, teraz nechcela, bála sa...

-Neviem. -mykla plecom. -Poďme domov.

-Musíme zaviesť chlapcov... -vážne na ňu pozrel.

-Môžu zostať pár dní u nás, Oľga si oddýchne...

-Nie. -oponoval Tomáš. -Mali by sme ísť za ňou...

-Ako myslíš. -stíchla, pripravená na čokoľvek. Cítil, že jej to nie je po vôli, veď ani on to nechcel, no museli to urobiť...

-Hodíme ťa najprv domov, Veri? -vytočil Tomáš hlavu k Veronike.

-Netreba. -vrúcne sa usmiala. -Máte dôležitejšie starosti než to, aby ste ma zaviezli. Prejdem aj pešo.

-Nie je to blízko. -pripomenula jej Ada, v duchu jej však bola za návrh vďačná.

-Viem. Pokojne choďte.

Rýchlo sa rozlúčila s chlapcami a vyhupla sa von. Skôr než zavrela dvere, ešte sa sklonila:

-Adi, ozvi sa.

Keď Ada prikývla, zabuchla dvere a pomaly vykročila.

-Tak ideme domov, chalani. -poznamenal Tomáš sucho. Na zadnom sedadle zostalo ticho, chlapci radšej mlčali. 

Auto sa pomaly kĺzalo po ceste. Tomáš nemal chuť stúpiť na plyn, vedel kam sa hnali a vôbec sa netešil. Cestou obaja premýšľali. To, čoho sa najviac obávali sa už nezadržateľne blížilo. Občas si vymenili vystrašené pohľady. Vedeli, že musia. Bolo ich povinnosťou oznámiť to Oľge a spoločne jej pomôcť, ale ani jeden z nich ešte nevedel, ako to urobia.

Konečne zastali. Dom bol tichý, bez života, no dobre udržiavaný. Oľga sa zjavne stále starala...Kvety, ktoré boli cez leto neodmysliteľnou súčasťou domu však zmizli, stáli len za oknami, kde im bolo teplo a nezmrzli.

-Ideme na to. -Tomáš nesmelo otvoril dvere a chcel vyskočiť von, no Adina ruka ho zadržala.

-Zvládneme to, láska. -šepla. -Spolu.

Neodpovedal, len si ju pritiahol a letmo ju pobozkal. Bál sa toho čo príde, no dobre vedel, že to prísť raz muselo. Príliš dlho trpel s tou hroznou správou, ktorú si musel uzamknúť hlboko v sebe. Jednoznačne sa mu uľavilo, keď to zo seba mohol dostať, no vzápätí mu pribudli ďalšie, horšie problémy a trápenia.

-Oci? -Filip bol zjavne v pomykove. -Ideme či nie? -nechápal prečo tak dlho sedia v aute a prečo majú také smutné a vydesené oči.

-Iste. -Ada sa vľúdne usmiala a vyšla ako prvá. Za ňou chlapci, Tomáš vystúpil ako posledný. Zdalo sa mu, že cesta k domu trvá večnosť. Niesol chlapcom tašky, Ada len malý ruksak s ich hračkami a knihami.

Keď zazvonili pred dverami, ticho tŕpli. Oľga prišla hneď, ich skorý príchod ju zjavne veľmi prekvapil. Mala na sebe župan, vlasy čerstvo umyté. Bolo jasné, že sa niekam chystá.

-Prosím vás, čo vy tu? -vypúlila oči.

-Dúfam, že nejdeme nevhod. -Ade sa pri pohľade do očí svojej tety podlomili nohy. Našťastie na sebe zacítila Tomášovu ruku, ktorý už bol zvyknutý hrať pretvárku a tak mu nerobilo problém pokojne sa na Oľgu pozerať.

-No, ak mám byť úprimná, nejdete práve vhod, ale keď ste už tu... Iste máte nejaké vysvetlenie. Poďte ďalej. -previedla ich do obývačky, chlapcov hneď poslala prezliecť sa. Boli radi, že sú už doma, hoci ničomu nechápali. -Dáte si čaj? Alebo kávu? Ste zmrznutí, zišlo by sa niečo na zahriatie, však? -bola taká milá, až to Ade vyrážalo dych. Dočerta, táto mladá a vitálna žena má zomrieť? nešlo jej to do hlavy. 

-Nie. Totiž, sme tu kvôli niečomu vážnemu. Na čaj asi nebude čas a ani chuť... -odmietla Ada Oľgin návrh.

-Tak sa posaďte a von s tým! -Oľga ticho sledovala, ako si sadli na gauč, potom sa ona posadila na kreslo. Keď boli v tej miestnosti naposledy spolu, bolo to presne naopak - Oľga sedela vedľa Tomáša a Ada oproti nim v kresle. Ale od tej doby sa toho veľa zmenilo. Vlastne všetko.

-Musíš niečo vedieť. -začala Ada, pohľadom pobádala Tomáša, aby sa tiež zapojil a pomohol jej. Oľga z ich vystrašených pohľadov začala mať čudný pocit.

-O čo ide? Desíte ma.

-Je to desivé. -prikývol Tomáš a pozrel jej priamo do očí. -Veľmi ma bolí, že to musím byť ja, kto ti to povie. Už som ti ublížil dosť a teraz sa ti chystám ublížiť zasa...

-Netáraj, Tomáš. -snažila sa usmiať. -To ja sama som si ubližovala. Už dávno medzi nami o nič nešlo a ja som si to nechcela pripustiť.

-O tom nechcem hovoriť. -protestoval.

-Viem. -prikývla. -Ale chcem, aby ste vedeli, že sa na vás vôbec nehnevám a vôbec nie som smutná. Už dávno som to pochopila a vlastne to všetko celkom dobre dopadlo.

-Ale to je už minulosť. -vzdychla Ada. -My sme prišli kvôli prítomnosti a budúcnosti. Je hmlistá.

-Prečo? Tak už to povedzte, pekne narovinu.

Tomáš mal pocit, akoby Oľga vedela, o čo ide. Avšak myšlienku, že by to mohla vedieť ihneď zavrhol. Nemala odkiaľ.

-Nehovorí sa to ľahko. Vlastne pochybujem, že sa na to dajú nájsť vhodné slová. -Tomáš sa cítil úplne mizerne. Nechcel jej to povedať, nechcel, aby to bola pravda...

-Pokojne do toho. -pobádala ich. Bola sebavedomá.

-Ja nemôžem! -Tomáš prudko vstal a prešiel k oknu. Tvár si skryl do dlaní a mlčky stál. Ada skrehnuto sedela bez pohnutia, hľadela do zeme. Len Oľga sedela uvoľnene a vyzerala veľmi sviežo.

-Tak začnem ja, dobre? -navrhla. -Aj ja vám chcem niečo povedať. Hádam bude lepšie, keď sa predbehnem a možno vám to uľahčím.

Tomáš sa k nej otočil s neskrývaným záujmom. Jej novina aspoň zdrží tú ich.

-No, moji drahí, ide o to, že odchádzam. -povedala úplne pokojne, rozhodne a sebavedome.

-Čože? -zhíkli obaja naraz.

-Asi tuším, čo ste mi chceli povedať. -pohľadom šibla po Tomášovi. -Vlastne to viem. Tomáš, obdivujem ťa, že si to v sebe tak dlho nosil. Bolo to veľmi ťaživé tajomstvo, no ty si vydržal.

Prekvapene na ňu vyvalil oči. Nebol schopný hovoriť.

-Pravdou je, že som s mojím lekárom hovorila. Bola som zvedavá na testy a tak som za ním zašla. Vravel mi, že ty si so všetkým oboznámený, že aby som zašla za tebou. Ale ja som protestovala, boli to moje testy a ja som bola kompetentná na to, aby som vedela ich výsledky. Dlho som doktora prehovárala, párkrát som sa aj riadne nahnevala. Jeho odpoveď ma veľmi prekvapila, uzemnila...V tej chvíli by som bola radšej, keby som to od neho nežiadala, keby bol mlčal... Na druhej strane som si nevedela predstaviť, že by si mi to zoznámil ty. Nebudem vám nič zatajovať, pravdou je, že som sa nervovo zrútila. Bolo to však len pár dní. To vyšetrenie, ten dychvyrážajúci objav v mojom tele mi úplne zmenil život. Na chvíľu ho dokonca úplne zastavil, pretože som mala vážne sto chutí spáchať samovraždu. Nebolo to tak dávno, no predsa sa mi to zdá ako dávno zabudnutá minulosť. Bojovať sa oplatí! -odmlčala sa. Keď si všimla ich prekvapené pohľady, usmiala sa a pokračovala. -S doktorom sme môj stav kompletne prebrali. Zo všetkých strán, zo všetkých uhlov, prebrali sme všetky možnosti, všetky nástrahy a nebezpečenstvá...A dohodli sme sa. Odídem na liečenie do špeciálneho liečebného ústavu v horách, vo Švajčiarsku. Pracuje tam veľa odborníkov, ktorí sa o mňa postarajú a budú bojovať s tou chorobou - budú bojovať o môj život. Rozhodla som sa tak asi pred týždňom. Doktor hovoril, že mnohí ľudia, ako som ja, ktorí majú rakovinu, si sadnú na zadok a čakajú koniec. Veľmi ma chválil, že sa nevzdávam a budem bojovať. Veď nádej tu vždy a ja sa jej nevzdám!

Zmĺkla. Nastalo hrobové ticho, ktoré ju hnevalo.

-No tak! Ste ako mŕtvoly! Svet sa nezrúti!

-Nevedel som, že to vieš. -Tomáš podišiel k nej bližšie. -Nevedel som, ako ti to mám povedať, prepáč, že som mlčal, viem to už tak dlho...

-To je v poriadku! -pohladila ho po tvári ako dávna priateľka, ktorá sa lúči. V tej chvíli ho kdesi pri srdci niečo silno pichlo. Bola to príliš veľká bolesť. -Chápem ťa, Tomáš. Ja na tvojom mieste, by som sa zachovala rovnako. Chcem, aby si vedel, že ťa obdivujem. Veľmi dlho si nosil v sebe toto hrozné tajomstvo, príliš si sa trápil...A ja nechcem, aby si sa trápil. Ty musíš byť šťastný! Aspoň tak, ako budem aj ja. Hneď ako vyzdraviem začnem odznova a naplno! A vy sa nesmiete trápiť. -pozrela na Adu. Sedela ticho, so slzami v očiach. Oľga vedela, že Ada je veľmi citlivá a veľmi dobrá osôbka a že ju správa o jej chorobe bude veľmi bolieť. Aj napriek všetkému, čo prežili, mali sa navzájom radi a veľa pre seba znamenali.

-Bude to v poriadku. -Oľga sa usmiala. Tomáša jej optimizmus zarážal, no zároveň ho veľmi tešil. -Prosím vás, tak už sa netvárte tak zronene! Nič sa nedeje, len trocha zmením život. -odmlčala sa a na chvíľu opäť zvážnela, úsmev sa z jej pier vytratil. -Musím vás o niečo požiadať. Totiž, nemôžem si tam chlapcov vziať. Nechcem, aby boli svedkom môjho boja. Chcem, aby zostali pri vás, pri svojom otcovi a novej, náhradnej matke, ktorá ich vždy ľúbila. Viem, že pri vás budú šťastní ako nikde inde. Dúfam, že ich prichýlite.

-Samozrejme. -Tomáš ochotne prikývol. -A je to tvoje konečné rozhodnutie?

-Áno. Už mám rezervované miesto, čakajú ma. Pravdou je, že ak by ste za mnou vy neprišli, volala by som vás ja. Doktori vravia, že bude najlepšie začať s liečbou hneď a ja ich poslúchnem. Chcem si vybaviť dôležité veci a potom čo najrýchlejšie odídem.

-Oľga, ja... -Ada sa k nej načiahla a chytila ju za ruku. -Budeme stáť pri tebe. Ja aj Tomáš, obaja. Postaráme sa o chlapcov a o čokoľvek iné, čo bude treba. Pomôžeme ti, ako to len pôjde a zariadime, čo sa bude dať, len aby si bola spokojná. A čo sa týka mňa, -pokúsila sa o úsmev, -Ja som si istá, že sa uzdravíš. Si veľká bojovníčka a žiadna choroba nemá na to, aby ťa skolila. Patrí ti môj obdiv, si veľmi silná a je úžasné, že to takto zvládaš. A máš pravdu - ak budeš bojovať, vyhráš! Tým som si istá.

-Ďakujem. Budem sa snažiť nesklamať vás.

-Ja len chcem... -Ada sklopila zrak. -Ak som ti niekedy ublížila, tetuška, prepáč mi to. Nechcela som, nechcela som byť zlá...Mám ťa naozaj rada a mrzí ma to všetko, čo sa stalo.

-Ale nemusí! To čo sa stalo, sa raz stať muselo. Ja a Tomáš sa neľúbime, už dlho nie. A papier, ktorý nás spája nie je až taký silný, aby nás preniesol cez všetky problémy. Nerozišli sme sa kvôli tebe, dobre to vieš. Hoci vtedy som sa hnevala a bola aj veľa krát nepríjemná...Prepáčte mi to. Myslím, že sme si vzájomne dosť pomohli a aj keď sme to vtedy videli čierne, teraz sa to javí ako správna vec. Asi to tak malo byť a ja neľutujem, že sa to stalo. Aspoň som pochopila, že nás s Tomášom už vážne nič nespájalo a vy dvaja ste spolu šťastní.

-Teraz už aspoň viem, prečo Tomáš nechcel rozvod. -vzdychla Ada. -Bola som taká hlúpa...No ani som si nepomyslela, že by mohol mať takýto dôvod...

-Čo sa týka tohto... -Oľga na Tomáša prísne pozrela. -Tomáš, nie je dôvod na to, aby sme my dvaja odkladali rozvod.

-Oľga, ja... -zháčil sa.

-Prestaň! Adu ľúbiš, my dvaja sme už len priatelia. Ja ti chcem dať voľnosť. A sebe tiež.

-Ale rozvod nie je ľahká vec a teraz, keď sa pôjdeš liečiť...

-Všetko sa zariadi. Podám žiadosť, dobre? Ostatné sa uvidí. Chcem, aby ste boli spolu šťastní. A toto je krok k tomu! Tak nebuď taký tvrdohlavý, vy dvaja patríte k sebe a bude pre vás najlepšie, ak sa budete môcť vziať. No povedz Ada, nechcela by si to?

-Veľmi. -šepla úprimne a pozrela na Tomáša. Ich pohľady sa na malú chvíľu stretli.

-Potom tu nie je čo riešiť. Všetko sa zariadi, chce to len čas. A lásku. No tá vám dvom nechýba, to vidia všetci, ktorí vás poznajú. A ja tiež.

-Božemôj, toto je...hrozné. -Tomáš sa pomaly zvalil na gauč vedľa Ady. Hneď ju chytil za ruku. -Ani vo sne by ma nenapadlo, že sa raz toto stane.

-Zlé veci človek nečaká. -prikývla Ada.

-Neberiem to ako zlú vec. -opravila ich Oľga pohotovo. -Beriem to ako skúšku od života. A ako to tak na skúškach býva - buď ju zvládnem a prejdem alebo vyletím s päťkou.

-Verím, že prejdeš. -Ada sa na Oľgu milo pozrela. -Keď si spomeniem, ako sme sa ne seba zazerali...Ako sme sa neznášali, ako som ťa nerada stretala...Čo by som teraz dala za to, aby si zostala a mohli sa stretávať...

-Nezúfaj, Ada. My dve si ešte všetko vynahradíme. Veľmi ma mrzí, že sme sa k sebe takto správali. Viem, že je to hlavne moja vina, pretože som bola mrzutá. Dávala som ti za vinu, že ma Tomáš opustil. Teraz už vidím mnoho vecí inak. Prepáčte mi, že som bola taká. Chcem sa úplne zmeniť a chcem to začať tým, že mi vy dvaja odpustíte. A hlavne ty, Tomáš. Dlhé roky som ti nebola dobrou ženou...Viem to. Naschvál som sa nesnažila, bola som chladná a viem, že aj chlapci si často odnášali moje zúrivé nálady. Tak veľmi by som to chcela vrátiť a zmeniť...Bola som hlúpa. Choroba mi tuším otvorila oči. Bože, bola som taká hnusná!

-No, uznávam, že si bola občas neznesiteľná, ale to je predsa každý. Bola si dobrá manželka, vážne. To ja som bol hrozný manžel.

-No tak! -Ada sa snažila usmiať. -Vzájomné obviňovanie nikam nevedie. Boli ste, myslím si, dobrí manželia, no podľa mňa teraz budete lepší priatelia.

-To je pravda. -povedali takmer jednohlasne.

-Priatelia. -zopakovala ešte raz Oľga a usmiala sa. -Som rada, že budete pri mne stáť.

-Budeme. -prikývol Tomáš. -A čo chceš urobiť s domom?

-No, napadlo ma, že by ste sa sem presťahovali vy. Máte malý byt a keď majú byť chlapci s vami, potrebujete niečo väčšie. Tento dom je krásny a bol to aj váš domov...

-Neviem. -Tomáš nerozhodne pokyvkal hlavou.

-Bol to náš domov, -pripustila Ada, -Pre mňa síce len krátko, no bol. Je tu prekrásne a život tu musí byť úžasný. Ale asi by som sa necítila dobre na mieste, kde ste vy dvaja spolu dlho žili. Prosím, nechápte ma zle... -hlasno si vzdychla. -Mala som byť ticho.

-Úplne ťa chápem. -prekvapila ju Oľga svojou odpoveďou. -Myslím, že keby som bola na tvojom mieste, tiež by som si radšej kúpila vlastný dom či byt a zariadila si ho podľa seba. Tu by ste sa už asi necítili dobre, predsa len, ja a Tomáš sme tu kus seba nechali. Dávam ti za pravdu, Adi. Bude lepšie, ak sa predá a vy si nájdete niečo iné.

-To bude zložité. -hlesol Tomáš. -No bude to tak asi najlepšie. Nájdeme si malý domček na okraji mesta, aby sme tam nemali taký ruch a skúsime začať odznova.

-Buďte šťastní. -šepla Oľga spokojne, -A budem aj ja.

???

-Tomáš! Tomáš! -Ada utekala ako divá hore schodmi. Rýchlo otvorila vchodové dvere malým kľúčom a vbehla do bytu ako víchor, až sa Tomáš zľakol. Mal ešte stále dovolenku a tak sa vyvaľoval v obývačke a pozeral televízor. Veľa vecí sa zmenilo...Vlastne sa menilo všetko a on ani nevedel, či to chce. Iste, chcel by s chlapcami a s Adou, to jediné si uvedomoval, no najradšej by bol, keby mohli zostať v ich starom byte a pri ich starých návykoch. Nešlo to však.

-Čo sa deje? -vyskočil na nohy, keď sa objavila v obývačke, celá zadýchaná a ustatá. -Niečo s Oľgou?

-Ale choď! -vyzerala byť dokonale šťastná. -Mám ho!

-Čo máš? -nechápal a so záujmom si ju prezeral. V hrubej zimnej bunde vyzerala ako guľatý snehuliak a na čiapke mala ešte trochu snehu, ktorý na ňu nasnežil, keď bežala po vonku.

-Náš dom! Mám ho! Pozri. -rýchlo mu vtisla do ruky malý obrázok rozprávkového domčeka. -Je mimo mesta a za dobrú cenu. No nie je krásny? Je pre nás ako vyšitý!

-Je krásny. -doširoka sa usmial. Presne taký si predstavoval. Domček s podkrovím, malou garážou, veľkým trávnikom a tichou ulicou okolo neho. -Úžasný! -netajil svoje nadšenie.

-Dohodla som už aj stretnutie s predajcom! Dnes o jednej poobede. Tomáš, bude náš, všakže?

Prísne si ho premeral, spočítal nuly v kolónke cena a spokojne sa usmial.

-Keď sčítame peniaze, ktoré nám Oľga dá za svoj, teda náš, dom a naše úspory...Bude náš!

Nadšene mu vyskočila okolo krku a začala ho bláznivo bozkávať, pričom hlasno kričala:

-Bude náš, bude náš, bude náš!

Vyzerala ako malé dieťa, ktoré sa teší z novej hračky. Bola taká roztomilá a taká šťastná...Ešte pred niekoľkými dňami by si nebol pomyslel, že sa to takto vyvinie. Oľginu chorobu videl ako to najhoršie, čo ich mohlo stretnúť, no teraz to už videl inak. Zmieril sa s tým, že ich to stretlo, bral to ako samozrejmosť, ktorá musela prísť a nesmierne ho tešilo, že to Oľga tak skvelo zvláda. Veľmi sa bál, ako to prijme, bál sa toho, čo bude nasledovať, no Oľgina rozhodnosť a bojovnosť vyriešila všetky jeho pochybnosti. A on jej veril, pretože ju poznal lepšie ako ktokoľvek iný a vedel, že ak sa ona rozhodla bojovať, tak sa nevzdá a bude sa tvrdo biť. Sám bol veľmi prekvapený, ako sa to všetko hladko vyvinulo. Oľga sa začínala pomaly baliť, už sa dokonca pozhovárali s chlapcami. Povedala im, že musí na nejaký čas odísť a že zatiaľ budú bývať s Adou a Tomášom. Matej neprotestoval, bol rád, že bude môcť byť so svojím otcom a milovanou Adou a veril tomu, že to bude len na krátky čas, Filip sa však už zajímal kam jeho mama odchádza a chcel vedieť na ako dlho. Našťastie sa Oľga pohotovo vyhovorila na prácu a povedala, že to nebude dlho trvať a bude zasa doma. Chlapci teda nakoniec súhlasili, ale všetkým bolo jasné, že je to len otázka času, kedy si všimnú, že je Oľga preč pridlho a začnú sa vyzvedať. To bolo však nateraz ešte príliš ďaleko.

-Ach, Tomáš! -vzdychla zasnene Ada, -My budeme mať náš domček, v ktorom budeme bývať...My a chlapci, šťastní a spokojní, možno sa už zanedlho vezmeme...A budeme dokonalá rodina.

-Áno. -sladko ju pobozkal. -Veľmi som sa bál, ako toto celé dopadne, predstavoval som si tie najhoršie veci, no Oľga to zachránila. Jej optimizmus všetko potlačil...Je to úžasné.

-Si hladný? -vážne naňho pozrela. Bolo už takmer jedenásť a od rána nič nejedli.

-Mhm, trochu. -pokyvkal hlavou.

-Musím skočiť do obchodu, doma nič nemáme. -skonštatovala, -O chvíľu budem späť.

-Nie, počkaj. -zastavil ju a znovu si ju k sebe pritiahol. -Poďme sa niekde najesť. Spravíme si romantický obed v reštaurácii a potom pôjdeme na to stretnutie, dobre? Pozývam ťa, miláčik.

-Dobre, -šťastne mu pozrela do očí. -Ľúbim ťa a už nikdy nechcem byť bez teba, láska moja.

-Život bez teba by bol utrpením. -povedal vážne, -Som rád že ťa mám, anjelik môj. Si pre mňa všetko.

Keď sa v ten deň vytratili z domu, vyšli v ústrety čomusi novému, čo ich síce lákalo, ale čoho sa aj báli. Kúpiť nový dom, presťahovať sa a začať nový život s chlapcami a bez Oľgy nie je jednoduché, obaja to vedeli a už popredu sa toho obávali. Vzájomne sa však ubezpečovali, že to všetko spoločne zvládnu a nakoniec budú všetci šťastní. Šťastní a zdraví. 

???

Mokrá cesta s nánosom nepríjemne kĺzajúceho mokrého snehu bola pre autá, ktoré po nej prechádzali, nočnou morou. Aj pre Tomášove. Šli pomaly, nikam sa nenáhlili, na stretnutie mali ešte pol hodinu čas a už boli blízko. Nitra zostala za nimi, keď z nej po malej ceste vychádzali, otváral sa pred nimi úplne iný svet - veľa stromov, teraz pod ťarchou snehu, veľa lúk a voľného priestoru pre stavbu ďalších milých rodinných domčekov, veľa priestoru pre nápady a pre voľný čas...Bol tam neskutočný kľud, aj napriek tomu, že bolo mesto len kúsok od nich, tu z neho nebolo badať nič, akoby boli ďaleko na dedine, preč od zhonu, chaosu a smogu. Ada sa spokojne usmievala, keď sa okolo nich mihli prvé domy tejto novej štvrte. Väčšina z nich už bola dokončená, našli sa však aj také, ktorým ešte niečo chýbalo -buď konečný náter, plot alebo podobný detail. Všetky sa Ade páčili, boli také rozkošné - jednoduché, pekné a praktické. Bola hrdá na to, že im možno takýto malý domčúrik bude raz patriť.

-Toto je on! -zvýskla, keď spoznala dom na obrázku. Bol asi v strede ulice, okolo seba mal veľký priestor, ktorý bol pod hrubým nánosom snehu. Skvelo sa na ňom vynímala tmavá šikmá strecha, zakrytá snehom, okenné rámy - tiež hnedé, hnedé dvere...Pred vstupnými dverami boli schody, pekne zakrútené a vkusné, malá garáž sa čupila pri domčeku sprava. Dvere do nej boli taktiež hnedé. V oknách však ešte nesvietili záclony, nikde nebolo badať žiadnu ozdobu, kvietok...Bolo jasné, že tento domček na niekoho čaká. A možno práve na nich.

Pri latkovom plote už bolo zaparkované jedno auto. Ada s Tomášom správne uhádli, o koho auto ide. Zaparkovali hneď vedľa a rýchlo sa vyšupli von. Aj keď bola riadna zima, čosi veľmi teplé ich aj tak spoľahlivo hrialo. Ada sa nemohla prestať usmievať. Dom bol ešte krajší než na obrázku, priestranný a pritom taký zlatučký...Veľmi sa jej páčil a už v tej chvíli vedela, že je to dom, v ktorom chce žiť.

Skúmavo pozrela na Tomáša. Spokojná zistila, že aj on si dom s údivom prezerá.

-No? -nepäto prestupovala z nohy na nohu.

-Je krásny. -objal ju okolo drieku a pozrel jej do očí. -Ak sa nám ho podarí kúpiť, budem veľmi šťastný.

-Aj ja. -súhlasila nadšene. -Tak poďme na to! 

Spoločne vykročili dnu. Pri dverách ich už čakal pán v tmavom kabáte a klobúku. Bol to sympatický elegán, zdal sa byť prísny a vážny, no v očiach mal čosi, čo si Ada hneď všimla a tak sa vôbec nebála, že by ho nepresvedčili. Bolo jej jasné, že záujemcov o ten dom je veľa, dúfala však, že práve oni ho zaujmú a predá im ho.

-Tak vás vítam. -usmial sa a podal obom ruky. -Prišli ste skôr.

-Veľmi sme sa už tešili. -usmiala sa Ada. Z malého dieťaťa, ktoré sa ešte pred chvíľou usmievalo od ucha k uchu, sa zmenila na dámu, ktorá je rozhodnutá kúpiť si svoj dom šťastia.

-Čo naň zatiaľ hovoríte? -vyzvedal sa, kým ich prevádzal prázdnymi miestnosťami.

-Je...je úžasný. -Ada nevedela nájsť slová. -Veľmi sa nám páči. Ja som taký krásny domček hádam ešte ani nevidela.

-Je pekný. -prikývol Tomáš. -Skvostný.

-Takže teda máte vážny záujem? -pána to zjavne potešilo. Zdalo sa, že sa mu párik páčil.

-Áno! -Ada sa takmer vznášala od radosti. -Je to presne to, čo som si vždy priala, o čom som snívala. Som...som nadšená, ani to neviem opísať.

-Boli ste oboznámený s kúpnou cenou? -svoju vážnu otázku nasmeroval na Tomáša.

-Isteže. Súhlasíme. My dvaja sme s ponukou úplne spokojní a sme vážne rozhodnutí. Je to tak, miláčik? -chcel si byť ešte istý.

-Presne tak. -usmiala sa.

-Potom si teda môžeme podať ruky. -usmial sa postarší pán.

-Naozaj? -Ada zostala na chvíľu v pomykove. -Žeby to šlo tak rýchlo? Veď musíte hory záujemcov!

-To mám, vy ste piaty čo sa sem prišli pozrieť, no nikto pred vami ma ešte takto nezaujal. Myslím, že sa o tento dom dobre postaráte. A tie iskry vo vašich očiach, mladá pani, hovoria za všetko.

Spokojne sa usmiala. Všimla si, že Tomáš sa tiež doširoka usmieva.

-Takže bude náš? -vyslovila tíško, akoby tomu ešte sama neverila.

-Váš. -prikývol muž. -Chcete sa tu ešte porozhliadnuť?

-No... -Ada strelila pohľadom po Tomášovi.

-Ja som videl dosť. -mykol plecom.

-Tak teda poďme. -muž ich vyviedol von, pred dverami si ešte s Tomášom priateľsky podali ruky a prehodili pár slov, ktoré Ada nezačula. Keď spolu s Tomášom sadla do auta, cítila sa šťastnejšia než kedykoľvek pred tým.

-Vybavíme formality a môžeme začať makať! -vyhlásila. -Ak si švihneme, mohli by sme to stihnúť do Vianoc, všakže miláčik?

Nespokojne zdvihol obočie. Vážne by bolo dobré stihnúť to do sviatkov, ale dva týždne je veľmi krátka doba na zariadenie domu.

-Skúsime to. -prikývol. -A ak sa nám to presne nepodarí, urobíme si Vianoce v novom dome neskôr.

-Som si istá, že to stihneme. -usmiala sa. -Keď sa chce, všetko ide!

Spokojne šliapol na plyn. Obaja sa ešte pozreli na svoje sídlo, potom sa už spokojne venovali iným myšlienkam. Ada premýšľala, akú chce kuchyňu, Tomáš zvažoval výhody i nevýhody kúpy, premýšľal, kde bude najlepšie zháňať nábytok a sám seba sa pýtal, či je možné stihnúť si zariadiť dom a nasťahovať sa doň už za dva týždne.

???

-Nebudú lepšie žlté? -Ada sa zvŕtala po kuchyni v ich byte a popri varení obeda, kým bol Tomáš v práci, sa radila s Veronikou, ktorá sedela pri nej za stolom a popíjala teplý čaj. Ponúkla sa, že Ade s obedom pomôže, no Ada to ostro zamietla a dokonca trvala na tom, aby u nich Veronika na obed zostala. Už dlho sa nevideli, odkedy sa totiž Ada s Tomášom zhovárali s Oľgou o jej chorobe, všetko sa pre nich zmenilo a oni mali toľko práce a povinností, že bolo len veľmi ťažké zastaviť sa, oddýchnuť si a poklebetiť si s priateľmi. Vianoce sa nezadržateľne blížili a nový domček ešte stále nebol dokončený. Navyše ich ešte čakalo sťahovanie...

-Žlté? -Veronika zvraštila obočie. -Videla si niekde žlté záclony, keď je žltý aj dom? Ada, prosím ťa! Ja som za klasiku - jednoduché biele záclony so zaujímavou vzorkou.

-Asi máš pravdu. -na chvíľu za stala a pozrela na svoje záclony v okne. -Tak veľmi sa z toho teším...Ale neviem si celkom predstaviť bývať inde. Tento byt mi prirástol k srdcu...A bude to niečo úplne iné žiť v dome. Vo vlastnom dome...Jaj!

-Bude to skvelé, ver mi. -Veronika hovorila rozhodne. -Ja to viem sama. Aj ja som sa toho bála, začínali sme s mužom presne ako vy - v malom byte a potom v dome. Ale bolo to úžasné! Myslím, že budeš šťastná.

-Dúfam. -polievka bola takmer hotová a tak sa Ada mohla spokojne usmiať. -Len je to veľká drina. A ešte si musíme švihnúť...Bojím sa, že to do Vianoc nestihneme.

-Neblázni! Väčšina už je hotová. Kuchyňa, obývačka, izby. Základ máš, všetko naraz nejde. Ostatné budete dopĺňať postupne.

-To je pravda. -prikývla. -Až časom sa z toho malého paláca stane náš dom. Zatiaľ je to pre nás len sen. Ale veľmi sa na to teším.

-A ja sa teším s tebou! Ach, Adi, tak veľmi som sa tohto bála...Ani si nevieš predstaviť! Keď ste ma vtedy vysadili pred centrom, než ste išli k Oľge...Bolo to strašné. Cestou domov som veľmi premýšľala a veľmi som sa bála. Nevedela som si predstaviť, ako sa toto bude dať vyriešiť. Ľutovala som Oľgu, vás i chlapcov, no teraz vidím, ste to všetci skvelo zvládli. Hlavne Oľga si zaslúži všeobecný obdiv. Je to dračica! Obdivujem ju.

-Aj ja. A asi každý, kto o tom vie. No, našťastie o tom veľa ľudí nevie, každý si myslí že ide niekam na výlet. Oľga nechcela, aby to dakto vedel.

-A čo tvoji rodičia? Vedia to?

-Jasné, už tu aj boli. Spali u Oľgy, videli sme sa málo. Dosť sa ponáhľali domov a Oľga i my sme mali veľa povinností. No bola som rada aj za tých pár chvíľ. Mama to ťažko zvládala, no Oľga ju tiež nakazila svojím optimizmom a tak napokon odchádzali spokojní.

-Asi to nakoniec všetko dobre dopadne a Oľga sa z toho dostane. Je veľmi odhodlaná. A kto by mal vyhrať, ak nie tí najodhodlanejší?

-Máš pravdu, ja jej teda verím. -odmlčali sa. -Ale čo ty, Veri? Stále točíme o našich záležitostiach...Ako sa máš?

-No, veľmi, veľmi dobre. -Veronika sa potuteľne usmiala. Ada sa k nej hneď zvrtla s iskrou v očiach.

-Som samé ucho! -zachichúňala sa. -Niekoho si stretla, však? Kto je to? Nenapínaj ma!

-Neviem, či ťa to poteší. -Veronika na priateľku vážne pozrela. -No je to Peter.

-To vážne? -Ada na ňu prekvapene vypúlila oči.

-Ako si odišla, často sme sa vídali a tak...No a niečo sa z toho vyvinulo. Zatiaľ nám to ide.

-Panebože, to je perfektné! -Ada bola ešte šťastnejšia než pred chvíľou. Zrazu však zvážnela a jej tvárou sa mihol tieň.

-Nepovedala si mu to, však?

-Nie. -pomaly si sadla na stoličku a prehrnula si vlasy. -Nemôžem. A ak ti mám pravdu povedať, v poslednej dobe ani nemám kedy nad niečím takým premýšľať.

-No, možno by si mu to nemala hovoriť vôbec. -Veronika jej stisla ruku. -Pozri, ak na to zabudneš ty, potom niet o čom. Peter už je za tým, zhovárali sme sa o tom. Vraví, že už si na to ani riadne nepamätá. A ty musíš urobiť presne to isté! Vymazať to zo svojej mysle.

-Zatiaľ sa mi to darí, no dúfam, že sa mi to bude dariť aj naďalej.

-A ešte niečím ťa poteším! -Veronika rýchlo zmenila tému. -Našla som môjho muža.

-To ma má tešiť? -nechápala Ada. -Najradšej by som ho nakopala!

-Mňa to teší, pretože keďže sme sa stretli, dohodli sme sa na rozvode.

-To myslíš vážne? To je skvelé!

-Nemá zmysel to preťahovať. A navyše už sme sa s Petrom bavili o svadbe.

-Veronika, nevychádzam údivu! -Ada neverila vlastným ušiam. -Je to až také vážne?

-No je. Myslím, že sme sa našli. Muž mi ponúkol za rozvod peknú sumu, chceme si s Petrom založiť firmu, kde by uplatnil svoje nadanie. Myslím, že by to mohlo byť fajn. Dostanem druhú šancu...

-Veri, teším sa s tebou! Je to senzačné.

-Hej, sama tomu ani riadne neverím. Som šťastná...A čo rozvod Tomáša a Oľgy?

-Papiere sú pripravené, rozvod sa môže začať. Právnik tvrdí, že to bude rýchle, aj vzhľadom na Oľgin stav, no dokončí sa to až behom budúceho roka. Zatiaľ je to v poriadku. Ide to ľahšie, ako sme si mysleli. Tomáš nakoniec priznal, že rozvod nie je až taký strašný, ako sa bál. Vlastne je teraz celkom spokojný, že sme to takto vyriešili. Už dokonca pár krát nadhodil tému o našej svadbe. No sen...

-Som rada, že si šťastná. Vidíš, Adi? My dve predsa len budeme v živote šťastné! Verím tomu. Dúfam v to...

-Veď si to aj zaslúžime! -zasmiala sa. -Vytrpeli sme si toho dosť.

-Veru dosť! -Veronika sa zrazu plesla po čele. -Ozaj! A čo tvoja práca? Bola si so Zlaticou?

-Jasné, veď sa na mňa trochu hnevala. Zabudla som na ňu...Bola som u nej, odovzdať jej dokončený preklad a dala mi aj výplatu. Povedala som jej, ako teraz na tom som, že nemám čas. A tak sme sa dohodli, že sa po novom roku zastavím. Prácu budem potrebovať, predsa len, dom ešte nie je ani z ďaleka úplne zariadený a peniaze treba. Tomáš na všetko nestačí, hoci nám pomohla aj mama a aj Oľga nám dala peniaze za dom, je to finančne veľmi nákladné a tak bude dobré, ak budem mať prácu aj ja. Myslím, že sa všetko na dobré obracia.

-Hej. Je to...skvelé. -Veronika sa doširoka usmiala.

Vtom Ada náhle vstala. Prešla cez kuchyňu a z poličky vytiahla malú fľašku s vínom.

-Dáš si? -spýtala sa priateľky.

-Iste, musíme to osláviť!

-Chcela som počkať, až príde Tomáš, ale pripiť si môžeme pokojne aj dvakrát! -rýchlo naliala a sadla si k priateľke.

-Na šťastie, na manželstvo, nový domček, nový život a hlave... hlavne na zdravie! -zdvihla Veroniku času, o chvíľu sa miestnosťou ozvalo hlasné, veselé štrngnutie.

???

Po dlhej dobe sa v Nitre ukázalo slniečko. Guľaté a veselé, avšak nie také ako v lete - vôbec ľudí neohrialo. Predsa len kraľoval všadeprítomný studený sneh a zima.

Nitra žila ruchom a zhonom. Každý sa snažil nakúpiť čo najlepšie darčeky, každý sa snažil nakúpiť čo najlacnejšie a hlavne čo najrýchlejšie. Výsledkom bol už tradičný vianočný zhon, unáhlenosť všetkých a preplnené ulice. Aj Ada toho bola svedkom, keď si v ten slnečný, chladný deň vyšla von v teplom kožuchu a huňatej čiapke, aby sa v jednej z najlepších a najpríjemnejších kaviarní stretla s Oľgou. Nevideli sa už niekoľko dní a Ada bola rozhodnutá to napraviť. Hoci mala práve veľa práce, pretože jej priviezli nábytok do spálne a mala byť pri jeho vykladaní, nechala to všetko na Tomáša, ktorý sa ochotne ponúkol, že ju zastúpi, a ušla zo zhonu do tichej, útulnej kaviarne. Prišla tam o pol hodinu skôr, chcela si ešte trochu sama v pokoji posedieť. A to sa jej aj podarilo, napokon však predsa len prišla Oľga - vysmiata a veselá. Milo Adu prekvapila. Hoci čakala, že príde dobre naladená, až takúto skvelú náladu u nej nečakala.

-Ahoj! -Ada sa spokojne usmiala, že svoju tetu opäť vidí a prijala od nej bozk na líce.

-Máš sa? -Oľga si hneď vyzliekla zimný kabát a sadla si oproti Ade. -Vyzeráš unavená.

-No vieš, s domom je práce...

-To verím. Počula som, že to chcete stihnúť do Vianoc. Držím palce!

-A ty ako? Všetko vybavené?

-Áno. Všetko. Teraz premýšľam, kedy bude najlepšie odísť. No rada by som ešte na Vianoce a Silvester zostala.

-Chlapci budú šťastní. -prikývla Ada. -Zostaň. Aj my s Tomášom budeme spokojnejší.

-Asi zostanem. -súhlasila. -Bolo by to nevhodné odísť práve na najkrajšie sviatky roka.

-Bola by som rada, a Tomáš iste tiež, keby ste ich aj s chlapcami, strávili u nás.

Oľga na Adu zamyslene pozrela.

-A ak ho nestihnete dokončiť? -keď Ada mykla plecom, doširoka sa usmiala, -Dobre, urobíme dohodu. Ak stihnete svoje hniezdo dokončiť, budú Vianoce u vás. Ak nie, budú u mňa.

-Môže byť. Uvidíme.

-Nebudeš Tomášovi chýbať? Snáď nebude žiarliť, že si teraz na chvíľu o mnou.

-Nebude. -Ada sa sladko zasmiala. -Nebude mať čas žiarliť, lebo má veľa povinností. Ponúkol sa, že ma zastúpi, takže má toho hojne.

-Nechcem ťa zdržovať. -Oľga smutne sklopila zrak.

-Neblázni! -Ada chytila jej teplú ruku, -Som s tebou rada. A navyše som rada ušla od tých všetkých povinností a problémov. Veľmi som sa na naše stretnutie tešila. Bola som taká zvedavá, čo nové mi porozprávaš...

-No nič nové nemám. -mykla Oľga plecom. -Snažím sa pomaly so všetkým lúčiť...Hlavne s domom. Za ostatným sa plánujem vrátiť. A zvlášť za vami. Lekár povedal, že ma občas pustia domov, no to bude komplikované - vysvetľovať chlapcom, že zasa musím odísť... Toho sa bojím najviac. Adi, dávaj mi na nich pozor.

-Budem. -prikývla. -Budem sa snažiť dať im všetko...No teba im určite nenahradím. Oľga, chcem aby si vedela, že ťa veľmi obdivujem. A nielen ja! Všetci o tebe hovoria s veľkým uznaním. Si veľmi odvážna a silná žena.

-Ďakujem ti. -povedala Oľga úprimne a vážne. -Ver mi, že od teba si tieto slová veľmi cením. Aj cez všetko, čo sa medzi nami stalo, ti verím, Adi. Verím ti, že sa o moje poklady postaráš a verím ti, že spravíš Tomáša najšťastnejším mužom na svete. Dáš mu všetko čo ja som nemohla.

-Môžem sa ťa niečo osobné spýtať? -Ada na tetu vážne pozrela.

-Iste. -povedala to s miernymi obavami, ale odhodlane.

-Ľúbila si Tomáša niekedy?

-Áno. -prikývla. -Keď som ho spoznala, veľmi som sa doňho zaľúbila. Zmenil celý môj svet a ani mi nevadilo, že je odo mňa o dosť mladší. Teraz už sa na veľa vecí dívam inak, no vtedy som sa zaňho veľmi chcela vydať. Bola som tak presvedčená o tom, že budeme šťastní, že som nepočúvala jeho varovania a hnala som sa do vydaja. Bola som staršia, no rozumu mal viac on. On bol miernejší a nápad na svadbu sa mu zo začiatku vôbec nepáčil. Vlastne ani neviem, prečo nakoniec súhlasil. Vždy vedel, že ja nie som jeho pravá láska. Nanešťastie, ja som to pochopila príliš neskoro. Keď som si začala uvedomovať, že ani ja ho nemilujem tak, ako som si myslela, bolo už príliš neskoro, aby sa čosi riešilo. Proste sme zostali spolu a verili sme, že ak budeme mať deti, pomôže nám to. Nuž, človek sa učí na vlastných chybách...Dúfam, že s tebou bude šťastný. Vieš, poznám ho dobre a keď sme boli spolu, nikdy sa nesprával tak, ako teraz, keď je s tebou. Je vidno, že ťa má naozaj rád a že ty si naozaj tá, do ktorej sa vášnivo zaľúbil. Keď som sa to o vás vtedy dozvedela, veľmi som žiarlila - veľmi som si priala byť na tvojom mieste. Chcela som byť tou, ktorú Tomáš miluje. Ale to bola hlúposť, srdce si nedá rozkázať. Napokon som si uvedomila, že žiadam hlúposť.

-Naši neboli príliš nadšení, keď sa to dozvedeli. Do očí nám nič nepovedali, no viem, že sa im to nepáčilo.

-To áno. -prikývla, -Aj keď tu teraz boli, viackrát o tom sestra hovorila. Nevravela ani tak zlé veci, skôr sa tomu čudovala. Myslím, že to vlastne prijala celkom dobre. Rozhodne lepšie ako ja.

-A čo Adam? Vídate sa ešte?

-S Adamom nikdy o nič nešlo. -hlasno si vzdychla. -Obaja sme to vedeli, bolo to len...dobrodružstvo. Bol to fešák, príťažlivý mladý muž a ja žena zlomená ťažkým manželstvom. Skončili sme spolu v tú noc, čo sme vás pristihli s Tomášom. Nemalo to zmysel. Navyše Adam dúfal, že sa ku mne bude chcieť Tomáš vrátiť a on sa zavesí na teba. Bol to naivný rojko.

-Nevieš, ako sa má? Asi by som mu mala zavolať.

-A prečo, prosím ťa? Pokiaľ viem, stále jazdí s autobusom. Počula som, že má zasa dajakú novú priateľku...No on sa nudiť nevie a vždy si dačo nájde. Je to zvláštny muž. Neviem, či sa dakedy ožení. Bude musieť mať riadne tolerantnú ženu.

-Aj také sú. A možno keď stretne tú pravú, tak sa úplne zmení.

-No, aj zázraky sa dejú. -Oľga sa pokúsila o úsmev. -Som veľmi unavená. -priznala sa. -Bola som zvyknutá žiť pokojne, v kľude a pohode...Tento zhon mi je cudzí. Unavuje ma a vyčerpáva. Je to také ťažké...

-Ale zvládaš to skvelo. -povzbudila ju Ada, -Navyše máš už veľa za sebou, veľa si toho vybavila a teraz už môžeš oddychovať. Užiješ si príma Vianoce a...

-A rozlúčim sa. -vzdychla. -Toho sa bojím najviac. Príliš to tu ľúbim...Aj keď sa tam celkom teším - je tam krásne a nebudem sa mať zle, ale budem tam bez chlapcov, bez teba a Tomáša, bez priateľov...Budem musieť začať nový život a ja vlastne ani neviem, či chcem. Lenže musím...Bojím sa toho.

-To je jasné. Myslím, že my obe teraz stojíme na prahu nového sveta a ver mi, ja sa bojím rovnako. Bojím sa o dom, o Tomáša, o chlapcov...A hlavne o teba. Si taká dobrá osôbka, milá a príjemná... Neviem si to tu bez teba predstaviť.

Obom sa v očiach zjavili slzy. Slzy nešťastia a strachu z nepoznaného, z toho, že sa pre ne všetko mení...A je len ťažké povedať, či k dobrému.

-Budeš písať? A volať? -Ada si rýchlo utrela zatúlanú slzu, čo jej stekala po líci.

-Tak často, ako sa len bude dať. -sľúbila Oľga, -Ale budem vždy požadovať odpoveď! Budeš mi musieť všetko napísať - čo je nové, ako sa majú chlapci...Budem čakať tvoje správy.

-Myslím, že toto je vzájomné. -znova sa chytili za ruky ako staré dobré priateľky. -Zvládneme to, verím tomu. Za pár rokov sa nad tým budeme už len usmievať, šťastní a zdraví, spokojní sami so sebou a s našimi životmi. Budeme sa mať skvelo a ty sa budeš mať z nás najlepšie. Viem to, cítim to, že budeš veľmi šťastná.

-My všetci budeme šťastní. -poopravila ju Oľga odhodlane.

Ešte dlho sedeli spolu v kaviarni, držali sa za ruky, spomínali a premýšľali o budúcnosti, vyslovovali nesplnené priania a tajné myšlienky...Asi po prvýkrát sa cítili ako pravé priateľky, ktoré sa našli, aby si pomáhali, navzájom sa podporovali a svorne kráčali v ústrety osudu. 

???

Sneh Adu príjemne chladil, keď rezko kráčala po chodníku. Malé chumáčiky stále poletovali v povetrí, v Nitre bolo snehu stále viac a viac. Priamo v centre mesta sa však menil na nepríjemnú čľapkanicu, čo pocítila aj Ada. Zima na dedine bola úplne iná a keď sa teraz, tak ako každý krát, brodila k bytovke, mysľou jej behali spomienky na jej detstvo - na dedinu, na rodičov, na studený sneh, ktorý bol všade, biely, svieži a taký studený...Ach, ako je to už dávno! Zdá sa mi to akoby pred sto rokmi...Vtedy som ešte vôbec nič nevedela. Bola som malé naivné dieťa, skryté pred svetom. No svet si ma našiel a ja som mu musela čeliť. Tuším po tých všetkých strastiach mám konečne svetlú nádej, že by som mohla byť šťastná. Bojím sa, no niekde vo vnútri cítim, že toto všetko dobre dopadne a my všetci na toto nepríjemné obdobie budeme onedlho len spomínať. Dúfam v to a veľmi Oľge držím palce. Tak skvele to zvláda...

Pootočila kľúčom v zámke a vhupla do bytu. Rýchlo si vyzliekla mokrý kabát a klobúk, položila ich na radiátor, aby rýchlejšie uschli. Pomaly sa rozhliadla. Ich sladký byt...Ani si ho poriadne neužila. Väčšinu času trávili v novom dome, bolo toho treba toľko zariadiť a vybaviť...Tomáš si konečne vzal dovolenku, aby sa ich domčeku mohol naplno venovať a tak sa práce naplno rozbehli. Do Vianoc neostávalo veľa času, museli si švihnúť, no Ade bolo jasné, že všetko včas stihnú a Vianoce i Silvestra oslávia v novom dome spoločne - ona, Tomáš, chlapci a Oľga. Možno to bude posledný krát, čo budeme všetci spolu. zamyslela sa smutne. Aj keď Oľge verila a veľmi jej priala, aby sa uzdravila, stále tu bola aj druhá stránka veci, tá druhá možnosť, o ktorej nikto nehovoril, no každý si ju uvedomoval. Aj Ada a stále viac a viac sa jej bála. Čo ak Oľga neprežije? Čo ak choroba zvíťazí? Hlasno si vzdychla, no vzápätí tieto zlé myšlienky odohnala.

-Nie som tu predsa, aby som rozmýšľala nad vecami, ktoré sa aj tak ešte nedozviem. -povedala nahlas a pohla sa k spálni. V nej už boli nachystané škatule, kde mala ukladať veci. Sťahovanie nebola jednoduchá záležitosť a tak sa rozhodli, že to urobia postupne. Časť vecí už v novom dome mali, no ešte stále tu ostávalo veľa zbytočných vecí, ktoré vlastne ani nepotrebovali. No Ade sa ich nechcelo vyhodiť. Boli pre ňu príliš dobré a vzácne, no do ich nového života sa nehodili.

Človek predsa musí robiť veľké kroky vpred - preč od minulosti, ktorá ho ťaží. Aj ja a Tomáš! Rázne chodila pár vecí vo vrecku do koša. Hoci na chvíľu zaváhala, onedlho k nim pridala ďalšie a ďalšie veci... Takto za necelé dve hodiny pretriedila takmer všetky veci, ktoré ešte mali v byte a definitívne teda určila, čo si vezmú so sebou do nového hniezda a čo nechajú, spolu so spomienkami, za sebou.

Práve keď do veľkej škatule ukladala veci z kuchyne, zazvonil telefón. Rýchlo k nemu pribehla, premýšľajúc, že je to možno posledný krát. Volal Tomáš, čo ju dosť prekvapilo.

-Čo je, miláčik? -spýtala sa zvedavo. Nešlo jej do hlavy, prečo by jej mal volať.

-Chcel som sa spýtať, či už budeš hotová. -starostlivo zanôtil.

-No áno. -usmiala. Tak preto volá... -Urobila som pár radikálnych krokov, vyhodila som veľa vecí, ktoré už nebudeme potrebovať. A veci, ktoré si berieme so sebou, som poukladala do škatúľ a označila, aby sme vedeli, čo je v ktorej škatuli. Práve dokončujem kuchyňu.

-Okej, tak prídem po tebe...povedzme za pol hodinu?

-Môže byť. -prikývla, -Musíme previezť tie škatule...Ach, Tomáš, zdá sa mi to byť také šialené a neskutočné!

-A prečo, anjelik môj?

-Napríklad teraz, keď som bežala k telefónu, uvedomila som si, že je to možno naposledy. Všetko sa pre nás mení, veľa toho zostáva za nami, aby sme na to zabudli...Je to také...divoké.

-To máš pravdu. Aj mne bude náš byt veľmi chýbať, ale uvedom si, miláčik, že ideme do lepšieho - ideme do nášho domova, ktorý si vytvoríme presne podľa našich predstáv a budeme v ňom skutočne šťastní. Ja, ty, chlapci...a naše deti.

Zmĺkla. Jeho slová ju tak prekvapili a tak silno zasiahli, až zostala v pomykove a nevedela, čo povedať.

-Prídem. -prerušil ticho, vediac, že ju zaskočil. -Budem sa za tebou ponáhľať, láska. Ľúbim ťa.

Keď skladala, mala pocit, že tento jeden telefonát jej dal viac, než milión osobných stretnutí. Áno, všetko jej bude chýbať, za všetkým, čo nechávajú navždy za sebou, sa jej bude veľmi cnieť a asi si len veľmi ťažko bude zvykať na nový, možno náročnejší život...No prvýkrát za dlhú dobu si uvedomila, že to naozaj chce. Chce začať nový, lepší život, plný lásky, šťastia, radosti, nových vecí, nových ľudí a starých priateľov...Nechystali sa predsa odísť na kraj sveta, neopúšťala ani priateľov, ani Nitru, len ich starý domov - ich byt, ktorý bol aj tak malý, stiesnený a hoci bol útulný a bol dlho ich domovom, šli naozaj do lepšieho, kde si lepšie vedela predstaviť ich budúcnosť. A napokon - ako by mohli v malom byte premýšľať a snívať o deťoch? Áno, všetko sa menilo, no jasne si uvedomovala, že k lepšiemu.

???

-Máš taniere? A servítky? Nezabudni na príbor! -Ada poletovala po dome ako víchrica. Konečne to bolo tu - Štedrý deň zaklopal na dvere ich nového domu a všetci ho s radosťou uvítali.

-Mám všetko. -Oľga vyklonila hlavu spoza barového pultu, ktorý delil kuchyňu od jedálne a doširoka sa usmiala, keď jej pohľad padol na nervóznu Adu, ako pobehovala okolo oválneho stola a snažila sa všetko čo najlepšie pripraviť. Bola rada, že je tam s ňou Oľga -- bola jej veľkou oporou a so všetkým jej pomáhala.

-Si si istá? -Ada ešte raz obehla celý stôl aby sa presvedčila, či je každý tanier úhľadne na svojom mieste.

-Som si istá. -Oľga k nej s úsmevom podišla. -A ty sa tu prestaň naháňať ako šelma! Preháňaš to.

-Preháňam? -Ada zastala a dala si ruky vbok. -Sú to naše prvé Vianoce v tomto dome, sú to naše - moje a Tomášove - prvé Vianoce čo sme spolu, sú to prvé Vianoce ktoré prežijem mimo domu a... Mohla by som pokračovať donekonečna. Oľga, toto sú výnimočné Vianoce pre každého z nás a ja chcem, aby bolo všetko dokonalé!

-Veď je. -chlácholivo jej prehrnula strapaté vlasy. -Všetko si úžasne zariadila, všetko je na svojom mieste a vládne tu skvelá harmónia. Tento dom nemohol nájsť lepšiu gazdinú. Je krásny, ale bez tvojej a Tomášovej snahy by to nebol až taký krásny dom. Teším sa s vami. A ubezpečujem ťa, že tieto Vianoce, budú krásne pre nás všetkých.

-Dúfam. -hlesla. -Tak veľmi sa bojím, že sa niečo pokazí...

-Nič sa nepokazí, nemá sa čo. -povedala Oľga vážne a milo, -No tak sa už toľko nestrachuj! Pokojne si sadni, oddýchni si...Veď dnes celý deň lietaš ako víchrica a ešte si si poriadne nevydýchla.

-Viem a som strašne unavená. -priznala Ada. -Navyše ma akosi bolí hlava a z toho všetkého je mi akosi zle...Je toho na mňa príliš veľa.

-Je toho na nás všetkých veľa, ale ty si to ešte navyše príliš komplikuješ. Odosobnosti sa, bude to okej, len sa upokoj a zvoľna dýchaj.

-Neviem, čo by som si bez teba počala. -usmiala sa Ada veľkodušne a stisla Oľge ruku. -Som rada, že si tu.

-Adi! -Tomáš rýchlo zbehol zo schodov a načahoval k Ade svoj mobil. -Pre teba. -oznámil s úškrnom.

-Pre mňa? -zjavne ju to zarazilo. Nikto jej nikdy nevolal na Tomášov mobil... -Prosím? -neochotne si telefón pritiahla k uchu, vzápätí sa však doširoka usmiala. -Veronika! Prekvapila si ma.

-Nemala som kam inam volať. -z Veronikinho hlasu bolo badať veľké šťastie. -Vaše nové číslo ešte nemám a do starého bytu som sa už nedovolala.

-Áno, linku sme zrušili...O čo ide?

-Musí o niečo ísť, ak ti volá priateľka na Štedrý deň? -Veronika sa ticho zasmiala. -Ach, stavím sa, že si nervózna, akoby si mala vítať kráľa, však?

-No to som. -Ada si všimla, že Tomáš zasa odišiel a Oľga sa vrátila do kuchyne, tak si spokojne sadla na jednu z jedálenských stolíc a naplno sa Veronike venovala. -Je toho treba toľko pripraviť...Sú to také výnimočné Vianoce! -bola nadšená ako malé dieťa, no Veronika v jej hlase počula aj veľkú únavu.

-Si v poriadku, Adi? Tvoj hlások znie tak unavene...

-Iste, máme za sebou rušné dva týždne, ktoré by každého vyčerpali. Ale zvládli sme to, teraz budeme len oddychovať.

-Tak prečo neoddychuješ? -zaznela vážna výčitka. -Stavím sa, že aj teraz lietaš po dome ako drak!

-Ale Veri... -priateľkina starosť ju zjavne tešila. -Je tu aj Oľga, takže mi pomáha...

-No to je síce pekné, ale vážne by si sa mala šetriť.

-Neboj, všetko si už onedlho vynahradím. Teraz po Novom roku, si Tomáš ešte dovolenku hneď nevezme, keďže tieto dva týždne prácu zanedbával, ale hneď ako sa nám bude dať, pôjdeme niekam na víkend a budeme len leňošiť...

-Mhm, ale Vianoce sú sviatky pokoja! Tak ma nehnevaj a nepreháňaj to, dobre? Sľúb mi to...

-Dobre. -Ada súhlasne prikývla. -Sľubujem.

-Fajn, už som pokojnejšia. No a keďže na Vianoce sa dávajú darčeky, aj ja ti chcem niečo dať.

-Blázniš? -Ade sa zatmelo pred očami. Ona pre Veroniku nič nemala, keďže mali práve ťažké obdobie a na darčeky im veľa peňazí nezostalo. -Ale ja pre teba nič nemám...

-Ada, neblázni a počúvaj! -zasmiala sa Veronika, pretože presne vedela, že Ada bude mať takého výčitky. -Dúfam, že sedíš na stoličke alebo na gauči.

-No áno, sedím. Prečo?

-Tak sa niečoho poriadne chyť, pretože môj darček ťa dostane! Nie je to žiaden hmotný darček - je to neuveriteľná novina!

-A síce? -Ada zatajila dych. -Nenapínaj ma už!

-Ja a Peter sa budeme čoskoro brať! -vychŕlila na Adu strhujúcu novinku, až sa jej zahmlilo pred očami.

-Tak skoro? -nevedela, čo má povedať. -A čo rozvod? Veď to nejde tak rýchlo...

-Ale ide. -usmiala sa Veronika, -Ak máš bohatého a vplyvného muža, ktorý chce mať rozvod čo najrýchlejšie za sebou...čudovala by si sa, čo dokážu peniaze. Aj zázraky.

-Ach, Veri, teším sa s tebou! -povedala Ada úprimne.

-Ale to ešte nie je všetko. -zarazila ju zasa Veronika, -Teraz príde ešte strhujúcejšia novinka, Adi!

-A to sa dá? -v duchu sa obávala, čo ešte príde.

-No dá. Vieš, ja a Peter...budeme mať dieťa.

-To nemyslíš vážne! -opäť bola v pomykove. -Veri, to je...to je...to je úplne úžasné, ja nemám slov...Gratulujem. Tak nevesta a mamička naraz...Keby si bola teraz pri mne, tak by som ťa objala...

-Musíme sa stretnúť! Najlepšie hneď zajtra alebo hneď pozajtra...Čo najskôr!

-To rozhodne! -Ada bola veľmi šťastná z priateľkinej novinky. -Ja ti zavolám a dohodneme sa, dobre?

-Fajn. Maj sa krásne, všetkých pozdrav, že želám krásne Vianoce a...Adi! Nepremáhaj sa! Sľúbila si to...

-Rozkaz drahúšik! Aj tebe prajem krásne Vianoce a...pozdrav Petra. Že mu zo srdca gratulujem. A ty sa tiež šetri! Budúce mamičky musia byť pokojné.

-Rozkaz! -zasmiala sa, -Teším sa na teba, ahoj.

Keď zložila, šťastne si vzdychla.

-Niečo nové? -ozvala sa zvedavá Oľga.

-Áno, priateľka je tehotná a bude sa vydávať.

-Veronika? -Tomáš v pomykove zastal na schodoch. -A koho si, prosím ťa, berie? A čo jej muž? Veď je ešte stále zaňho vydatá!

-Už nie. Nedávno sa dohodli na rozvode a keďže je teraz veľmi zaľúbená do svojho milého suseda Petra... -zháčila sa a rýchlo sklopila zrak. Oľga a Tomáša zarazene mlčali. -Nuž...aj ja som mal tú česť spoznať ho... -snažila sa súvisle hovoriť a tváriť sa, že sa nič nedeje, že sa nič nestalo...no nešlo to práve tak, akoby si želala. Tomáš si všimol jej nervozitu.

-Adi, čo je ti? -podišiel k nej a chytil ju za ruku. -Akosi si zbledla.

-Ja len, že sa o ňu bojím. Poznajú sa len krátko a už spolu čakajú dieťa...Veľmi sa o ňu bojím. -zaklamala Ada. Uľavilo sa jej, že pre svoje čudné správanie našla skvelú výhovorku, ktorej Tomáš ihneď ochotne uveril. Svedomie sa však ozývalo - klamala mu, aj keď pre ich vlastné dobro. Mal by to vedieť. Mal by vedieť, že ja a Peter...Ale teraz predsa nie! Toto náročné obdobie nás oboch vyčerpalo a kebyže mu to teraz poviem...Zrútilo by sa všetko, čo sme doteraz krvopotne vybudovali a čo nás stálo veľa síl. Nie, nemôžem byť taká krutá a pokaziť nám naše ťažko vydobyté šťastie! Neurobím to, aj keby som mala. Možno mu to raz poviem, raz, keď bude vhodná doba alebo to možno spravím tak, ako mi poradila Veronika - zabudnem na to, ako aj Peter, a navždy to vymažem z mojej mysle. Bola to chyba, ktorá sa nemala stať a je predsa hlúpe, aby za ňu všetci pykali - aj Tomáš, aj chlapci, aj Oľga a v neposlednom rade aj ja. Nie, budem mlčať! 

-Adi, Veronika je rozumná žena. -pripomenul jej Tomáš, netušiac o čom Ada rozmýšľa. -Ak si ho vybrala, potom...

-Ale už raz si predsa vybrala zlého muža! -trvala na svojom. Predstieraný strach teraz prerástol do naozajstného strachu. Čo ak k nej Peter naozaj nebude dobrý? Áno, aj mne sa javil ako fajn muž, skvelý spoločník a milý priateľ, ale čo ak je vo vnútri úplne iný a sklame ju?

-Zabijem ho, ak jej ublíži! -pokúsila sa vstať, no zrazu to nešlo. Tomáš na ňu s obavami pozrel.

-Miláčik, čo je... -rukou ju zachytil, -Čo robíš?

-Chcem...chcem vstať... -vyjachtala. Desil ho jej slabý hlas. -Chcem vstať... -zopakovala, no znova narazila späť na stoličku. -Prečo to nejde? Prečo... -znova a znova sa zdvíhala, až ju Tomáš podoprel a pomohol jej postaviť sa na nohy. Tie ju však prestali poslúchať a vzápätí na to, čo sa postavila, zrútila sa na zem. Tomáš ju nestihol zachytiť a tak hneď po tom, čo spadla, zostala bezvládne ležať na zemi.

-Panebože! -rýchlo sa k nej zohol a skontroloval jej tep. -Príliš rýchly...Oľga, volaj sanitku!

???

V nemocnici bolo neuveriteľné ticho. Len z času na čas prešiel po chodbe zadumaný lekár alebo sestrička. Tomáš sedel skrehnuto na malej čierne stoličke a nervózne si šúchal ruky. Oľga s chlapcami zostala doma, aby na nich dávala pozor a dozrela, aby sa pekne najedli a šli spať. Sľúbila, že keď všetko porobí, príde do nemocnice za Tomášom.

Cítil sa, akoby mu niekto vrazil päsťou priamo do tváre. Nič nechápal, veď bola taká silná a zdravá...Prečo len odpadla? Prečo sa to všetko muselo stať? Nespokojne sa na stoličke pomrvil a pozrel na veľké nemocničné hodiny, visiace nad ním. Čakal tam už dlhú hodinu, bez akejkoľvek správy, bez akejkoľvek informácie o jeho láske, o ktorú sa tak veľmi bál.

-Pane? -zjavila sa pri ňom mladá sestrička s príjemným úsmevom. -Doktor vám odkazuje, že môžete ísť dnu.

Rýchlo vstal a nechal sa ňou odviesť do malej nemocničnej izby, kde na bielej posteli ležala Ada. Bola už pri vedomí, no bola úplne biela a mala unavené oči. Pri nej stál lekár, práve jej na ruke kontroloval tep.

-No poďte ďalej. -vyzval Tomáša, keď si ho všimol. Ada sa hneď doširoka usmiala.

-Miláčik! -rýchlo k nej podišiel a pobozkal ju. -Tak som sa bál! Ani neuveríš...Myslel som si, že dušu vypustím! Bola si taká bledá a nehýbala si sa, takmer si nedýchala, ach!

-Už je v poriadku. -ubezpečil ho lekár, ktorý pokojne sledoval Tomášov záujem o jeho mladú pacientku.

-Čo sa stalo? -Tomáš sa k lekárovi so záujmom otočil.

-Chvíľková slabosť, nervové vypätie, stres, veľká únava...Asi máte za sebou ťažké obdobie, však?

-Veľmi ťažké. -prikývol Tomáš. -Je to moja vina, mal som na ňu dať pozor, nemala sa tak premáhať, mala byť v kľude...

-Nie, nie je to vaša vina. -ubezpečil ho lekár. -Za normálnych okolností by všetko zvládla a neboli by žiadne problémy, pravdepodobne by asi ani neodpadla, ale...

-No tak moment! -Tomáš zbledol. Vlastne ani nechcel počuť, čo mu lekár povie. Bál sa, tak veľmi sa bál... -Chcete povedať, že s ňou...že s ňou niečo je?

Ada mu silno stisla ruku. Keďže vedela, čo chce lekár Tomášovi povedať, spokojne sa na jeho panike uškŕňala.

-No áno, presne tak. -usmial sa lekár a potľapkal Tomáša po ramene. -Viete, tehotné ženy stres horšie zvládajú.

Tomáš na doktora zarazene pozrel, potom sa rýchlo otočil k Ade. Tá spokojne ležala, držiac ho za ruku a šťastne sa usmievala.

-Na smrť som sa vydesil. -priznal sa a rýchlo ju pobozkal. -Tak my budeme mať dieťa! -zvýskol šťastne. -Ada, my naozaj...naozaj budeme mať...naozaj?

-No naozaj. -prikývla. -Len ma mrzí, že som nám tým pokazila Vianoce.

-Pokazila? -zasmial sa, -Obohatila si ich o ten najlepší darček na svete! Ach, láska moja, tak veľmi ťa milujem!

Bol taký šťastný, že si ani nevšimol, že osameli.

-Aj ja ťa milujem, drahý. -pritiahla si ho k sebe a vrúcne ho pobozkala.

-Som...som taký šťastný. Tak som sa bál, že mi doktor povie niečo zlé... -ruku si položil na Adine brucho. -Tak tu je naše malé...

Vyzeral byť šťastnejší ako kedykoľvek pred tým a ona bol tiež. Konečne sa teda dočkajú svojho dieťatka, onedlho sa budú môcť vziať a budú si šťastne žiť...

-Je to úžasné! -žasol, -Musíme to všetkým oznámiť! Hneď zavolám Oľge a priateľom do práce a musí to vedieť aj Veronika a vaši, moja rodina...Všetkým to hrdo oznámime! Ach, neviem ani opísať, ako skvelo sa cítim!

-Som tiež veľmi šťastná. -usmiala sa. -Ale poďme už domov...

-Domov? -zarazil sa. -Pozhováram sa s lekárom, no neviem, či ťa hneď pustí...

-Isteže, veď obaja vieme, prečo som odpadla. Nie som chorá, som len...tehotná. -slastne to vyslovila a šťastne mu pozrela do očí, ktoré mu svietili ako dve veľké hviezdy.

-Idem za ním. -súhlasil. -Hneď si ťa vezmem domov a urobíme si taký štedrý večer, že aj týždeň nebudeme spávať!

Keď natešene vybehol z izby a ona osamela, hlasno si vzdychla. Nebol to však vzdych nešťastia, či únavy, ale dokonalej spokojnosti a šťastia, ktoré sa jej rozhostilo na duši. Konečne dá Tomášovi to, po čom obaja už dlhú dobu túžili. Budú mať svoje vlastné dieťa, o ktoré sa dobre postarajú. A navyše si bola istá, že ich dieťa bude vyrastať v skvelej rodine, aj v krásnom dome. Črtala sa im taká krásna budúcnosť, až tomu sama nechcela uveriť. Bolo šialene krásne a ona bola Bohu vďačná za to, že jej dovolil byť takou šťastnou ženou.

???

-Ada! Som taká rada, že ťa vidím! -Veronika svojej priateľke šťastne vyšla naproti spoza malého stolíka v ich obľúbenej kaviarni. Vonku bola zima, spustila sa silná fujavica a vločky sa dostali všade, aj za teplé kabáty ľudí, no vo vnútri kaviarne bolo teplo a útulne - ako vždy, keď tam hľadali útočisko pre svoje stretnutie.

-Veri! -Ada priateľke uštedrila sladký bozk na líce. -Aj ja som rada. Ako sa máš?

-Ja? -Veronika sa znova usadila, -Ty sa pochváľ, potvorka! Ako si to predstavuješ? Odpadnúť práve na Štedrý deň?

-Som už proste taká. -zaškerila sa Ada. -Našťastie ma však doktor hneď pustil a tak sme si spravili skvelý večer. Bolo nám krásne...

-Teším sa s tebou, drahúšik. -Veronika priateľke vrúcne stisla ruku. -Tak sme obe šťastné budúce mamičky...No nie je to úžasné? Naše deti budú vyrastať spolu, budú spolu chodiť do školy...Čo by si chcela, aby to bolo? Chlapček či dievčatko? A čo mená?

-S Tomášom sme nad tým ešte nepremýšľali. -priznala sa Ada. -Ja som bola veľmi unavená a Tomáš mal kopec práce...Našťastie u nás ešte dva dni zostala Oľga a pomohla nám. Ja som musela ležať a niekto sa musel postarať o dom...Chlapci sa k nám už začali sťahovať, včera prvýkrát spali vo svojich izbách...Sú nadšení, aj keď mnohým veciam nerozumejú. Snáď im to už čoskoro budeme môcť vysvetliť.

-A čo Oľga? Kedy plánuje odísť?

-Hneď po Silvestri. Asi aj ihneď na druhý deň. Neviem, či sa tam tak teší alebo už chce mať rozlúčku rýchlo za sebou...No asi len chce začať čo najskôr s liečbou. Verí si a to je dobre.

-Verím, že to dokáže. Ako aj my. Všetko zvládneme!

-Bože, Veri, je to úžasné! Tak sa nám konečne splnil sen a navyše takto naraz...Je to fantastické! Hrozne sa teším a Tomáš tiež.

-To hej, aj Peter je v siedmom nebi. Keď som povedala, že aj vy s Tomášom budete mať dieťa, veľmi sa potešil. Drží vám palce, Adi. Povedal, že ho veľmi mrzí, čo sa medzi vami stalo. Vraj bol sebecký, keď od teba chcel lásku, aj napriek tomu, že ty si už celé svoje srdce dala Tomášovi. Uistila som ho, že s naňho nehneváš, no dúfam, že je to pravda...

-Isteže sa naňho nehnevám, to skôr sama na seba. Bola som príliš slabá, aby som tomu zabránila. No už je to za mnou. Chcem naplno žiť pre prítomnosť, minulosť pre mňa teraz nehrá žiadnu podstatnú úlohu. Robíme s Tomášom rázny krok dopredu a minulosť v našich životoch nemá miesto. 

-To je fajn. Asi by bolo zbytočné kaziť vašu skvelú harmóniu takou zlou novinou. Súhlasím s tebou, hoď to za hlavu a...zvládneš to.

-Viem. Už sa mi to ani nezdá skutočné. Bolo také hlúpe...Nemá zmysel sa nad tým ešte pozastavovať. Bolo to zlé obdobie plné chýb a zlých krokov. A ja už chcem kráčať len správnym smerom.

-Presne tak! Ja som za to tiež. Myslím, že sme obe konečne našli zmysel života.

-Zmysel života. -prikývla Ada. -Ktovie, možno aj svadbu budeme mať v ten istý deň.

-To by bolo skvelé! -Veronike zažiarili oči. -Spoločne vojdeme do kostola ako nerozlučné sestry... -odmlčala sa. -A čo vaši? Vedia o tom?

-Áno, ešte na Štedrý deň, hneď ako ma pustili z nemocnice, sme im s Oľgou volali. Tomáš na tom trval, aj on to oznámil svojim rodičom. Chcel, aby to všetci vedeli...Bol taký šťastný. A stále je. Teší sa z toho ako malé dieťa.

-Veď hej, koho by takáto novina netešila?! Je to zázrak - priviesť na svet bábätko, vychovať ho a s hrdosťou sa dívať, ako dospieva a robí prvé kroky...Je to také úžasné...Veľmi sa na to teším! Dúfam, že budeme mať s Petrom aspoň tucet detí!

-Tucet detí? -zopakovala Ada pobavene, -Veď by si si zničila perfektnú postavu!

-Čo tam po postave! -Veronike bolo jasné, že Ada žartuje. -Som vážne šťastná.

-Aj ja. -opäť si stisli ruky - tak ako už veľa krát. Boli naozaj ako dve nerozlučné sestry, ktoré spolu preskákali veľa problémov, navzájom sa podporovali, dodávali si odvahu a vždy pri sebe neochvejne stáli.

-Veľakrát som si hovorila, že nechcem mať deti. -priznala sa Ada a sklopila zrak. -Bála som sa, že by trpeli tak, ako som trpela ja. No teraz viem, že nechcem spraviť také chyby, ako naši. Naopak, chcem sa z nich poučiť a správať sa k svojím deťom úplne inak. Dúfam, že budem dobrou matkou.

-Dobrou matkou? Jasné! -Veronika priam žiarila šťastím. -Adi si skvelá osôbka plná lásky a nehy, vieš skvele pomôcť a podporiť, vieš naplno žiť a pritom neuberáš nič druhým, nie si sebecká či závistlivá, dokonca ani urážlivá...Ó áno, myslím, že budeš skvelá mama Tomášových detí.

-Ďakujem. -ostýchavo sklopila zrak. -Neviem si predstaviť, že som ťa kedysi nepoznala. Mám ťa veľmi rada, Veronika a teší ma, že si to práve ty, kto pri mne stál a na koho sa vždy môžem spoľahnúť.

-No proste sme osudové priateľky.

-Sestry. -prikývla Ada. -A ja si bez teba moju budúcnosť neviem predstaviť. Iste, nie vždy bude všetko rúžové, no ja viem, že ak sa my všetci navzájom podržíme, zvládneme to. Spoločne!

Obe sa usmiali. Vedeli, že ich nečaká ľahký život. Hoci mali teraz všetko, o čom kedy snívali a boli takmer dokonale šťastné, bolo im jasné, že ich krásne šťastie nepotrvá večne a skôr či neskôr prídu aj vážne problémy. Nebáli sa ich však, vedeli, že to zvládnu. Veď mali pri sebe mužov, ktorí ich ľúbili a starali sa o ne, a mali tiež jedna druhú. Boli na tvrdý život pripravené a boli pripravené biť sa s kýmkoľvek o svoje šťastie.   
1 

Dom na paru

Jules Verne

PRVÁ ČASŤ

I

Odmena vypísaná na jednu hlavu

Odmenu dvetisíc libier dostane ten, kto vydá jedného z náčelníkov povstania sipáhíov, živého či mŕtveho, ktorého videli na okolí Bombaja, naboba Dandu Panta, známejšieho pod menom...

Takýto oznam si mohli prečítať obyvatelia Aurangábádu večer 6. marca 1867. Spomenuté meno, ktoré jedni preklínali a druhí tajne obdivovali, chýbalo na tých oznámeniach, čo len nedávno vyvesili na múry polozrúcanej chalupy na brehu Dudny.

Chýbalo tam preto, že dolné rohy oznámení, kde bolo meno vypísané veľkými písmenami, odtrhol akýsi fakír. Na opustenom brehu rieky ho v tom čase nikto nezbadal. Spolu s oným menom zmizlo aj meno hlavného guvernéra správneho obvodu Bombaja, potvrdzujúceho podpis indického miestokráľa.

Aká pohnútka viedla fakíra k takému činu? Veď nemohol dúfať, že vzbúrenec z roku 1857 unikne súdnemu stíhaniu a dôsledkom rozsudku, čo vyniesli voči jeho osobe. Fakír iba roztrhal kúsok papiera, a tým sa predsa na smutnej preslávenosti vzbúrenca nič nezmenilo.

Veľa ďalších oznámení viselo na múroch domov, palácov, mešít a hotelov v Aurangábáde. Vytlačili ich niekoľko tisíc. Navyše po uliciach mesta prechádzal hlásnik a zvučným hlasom čítal guvernérov výnos. Aj obyvatelia najodľahlejších mestečiek provincie sa dozvedeli, že ten, kto vydá Dandu Panta, získa celé bohatstvo.

Toto meno sa rozletelo po celej bombajskej provincii. Ak informácie boli správne, ak si nabob skutočne hľadal úkryt v tejto časti Indie, čoskoro musel padnúť do rúk tým, čo mali veľký záujem na tom, aby ho chytili.

Toto všetko fakír zrejme vedel. Preto len hnev a istý druh pohŕdania ho mohli doviesť k tomu, že trhal oznámenia.

O chvíľu sa spomínaný fakír stratil v najľudnatejšej a súčasne najbiednejšej štvrti mesta.

Rozľahlá časť indického polostrova medzi pohoriami Západným Ghátom a Ghátom pri Bengálskom zálive sa nazýva Dekanská plošina. Takto sa zvyčajne označuje časť Indie od rieky Gangy smerom na juh. Na Dekanskej plošine, ktorej meno v sanskrite znamená juh, je niekoľko provincií patriacich do správnych obvodov Bombaja a Madrásu. Jedna z najdôležitejších je aurangábádska provincia. Jej hlavné mesto bolo kedysi centrom celého Dekanu.

V XVII. storočí slávny mongolský vládca Aurang Zeb preniesol svoj dvor do tohto mesta.

V dávnych historických časoch sa toto mesto volalo Kirkhi. Vtedy malo stotisíc obyvateľov. Dnes, keď ho spravujú Angličania prostredníctvom Nizama z Haidarábádu, má iba päťdesiattisíc obyvateľov. No zato sa pýši jedným z najzdravších podnebí na polostrove. Doteraz ho nezasiahla povestná ázijská cholera a obišli ho aj všetky horúčkové epidémie, v Indii také nebezpečné.

V Aurangábáde sa zachovali nádherné zvyšky jeho niekdajšej veľkoleposti: palác Veľkého Mogula postavený na pravom brehu Dudny, mauzóleum obľúbenej manželky Aurang Zebovho otca, mešita, postavená podľa vzoru elegantnej Tadž z mesta Ágra v severnej Indii, so štyrmi minaretmi týčiacimi sa okolo ladne zaoblenej kupoly.

Tieto monumenty dosvedčujú moc a veľkosť najslávnejšieho dobývateľa Indie, ktorý svoje kráľovstvo povzniesol na neporovnateľne vysoký stupeň blahobytu. Hoci od tých čias sa počet obyvateľov Aurangábádu povážlivo zmenšil, človek sa mohol ľahko stať nenápadným v spleti rozličných typov, ktoré tu žili. Náš fakír, či už ním naozaj bol, alebo to iba predstieral, sa od obyvateľov mesta v ničom neodlišoval.

Ľudia ako on sa pohybujú po celej Indii. Vytvárajú akýsi spolok náboženských žobrákov. Putujú po krajine pešo či na koni, pýtajú si almužnu, a keď im ju nedajú dobrovoľne, vedia si ju aj vynútiť. Často podstupujú rôzne druhy sebatrýznenia, čím si u najnižších vrstiev indickej spoločnosti vyslúžili veľkú dôveru.

Spomínaný fakír bol vysokej postavy, mohol mať niečo vyše štyridsiatky a meral asi päť stôp a deväť palcov v anglickej miere. Tvárou, najmä žiarivými čiernymi očami, ktoré jastrili na všetky strany, pripomínal krásny typ maharadžu. Jemné črty tejto rasy bolo však na ňom ťažko rozoznať, lebo líca mal poznačené množstvom drobných jamiek po kiahňach. Na ľavej ruke mu chýbal jeden prst. Fakír pôsobil dojmom mocného a obratného muža v rozkvete veku. Šiel bosý, oblečenú mal iba starú pásikavú bavlnenú košeľu stiahnutú opaskom. Vlasy sfarbené do ryšavá mu zakrýval turban. Na hrudi mu bolo vidieť v živých farbách znaky dvoch základných princípov indickej mytológie, tvorivého a ničiaceho: hlavu leva zo štvrtého prevtelenia boha Višnu, tri oči a symbolický trojzubec zlostného Šivu.

Na aurangábádskych uliciach vládol veľký ruch. Najživšie bolo tam, kde sa sústredovalo rôznorodé obyvateľstvo z chudobných štvrtí mesta. Pred chatrčami chodili sem a tam muži, ženy, deti, starci, Európania aj domorodci, vojaci z kráľovských aj z domorodých oddielov, roľníci z okolia a najrozličnejší žobráci. Všetci títo ľudia navzájom do seba vrážali, rozprávali sa, gestikulovali, rozoberali oznámenie, zvažovali šance na získanie veľkej odmeny. Väčšie vzrušenie by nebolo zavládlo ani pred žrebovacím kolesom s hlavnou výhrou dvetisíc libier. A v tomto prípade si každý mohol zaobstarať správny žreb: bola ním hlava Dandu Panta. Pravdaže, človek by musel mať trochu šťastia, aby naboba stretol, a veľa odvahy, aby sa ho zmocnil.

Fakír bol v tom dave nepochybne jediný, koho nevzrušovala myšlienka na výhru. Prechádzal popri skupinkách, chvíľami sa zastavoval, počúval, o čom sa hovorí, akoby z toho mal dajaký úžitok. Do rozhovorov sa nemiešal, no zato si všetko pozorne všímal.

- Dvetisíc libier za odhalenie naboba! - zvolal jeden zdvíhajúc chamtivé ruky k oblohe.

- Nie za odhalenie, ale za chytenie, a to je niečo celkom iné! - odvetil druhý.

- Veru, toho chlapa len tak nepolapíte, ten sa bude brániť ako lev!

- Ale veď sa naposledy vravelo, že zomrel na horúčku v nepálskych džungliach!

- Na tom niet zrnka pravdy! Prešibaný Dandu Pant sa chcel vyhlásiť za mŕtveho, aby mohol žiť v bezpečí!

- Dokonca šiel chýr, že ho pochovali kdesi na severných hraniciach v jeho vlastnom tábore.

- Predstieraný pohreb mal iba popliesť ľudí.

Pri tomto výroku, ktorý bol prednesený spôsobom, čo nepripúšťa pochybnosti, fakír ani okom nemihol. Keď sa však ozval Ind, najvzrušenejší zo skupinky, ku ktorej sa fakír pridal, čelo sa mu nevdojak zachmúrilo. Ind totiž uviedol nasledujúce podrobnosti, priveľmi presné na to, aby sa o nich dalo pochybovať.

- Isté je, - vravel Ind, - že v roku 1859 sa nabob, jeho brat Balao Rao a exradža z Gondy Debi Bux Singh utiahli do tábora na úpätí nepálskych hôr. Keďže ich aj tam ohrozovali Angličania, všetci traja sa rozhodli, že prekročia čínsku hranicu. No ešte predtým vymysleli spôsob, ako po sebe zahladiť stopy. Nabob a jeho dvaja spoločníci si vystrojili pohreb, no pochovali iba malíčky ľavej ruky, ktoré si uťali počas ceremónie.

- A ako to vy viete? - spýtal sa jeden poslucháč Inda, čo tak presvedčivo rozprával.

- Bol som na tom pohrebe, - odvetil Ind. - Vojaci Dandu Panta ma zajali a utiecť sa mi podarilo až po šiestich mesiacoch.

Počas tohto rozhovoru fakír nespustil z Inda zrak. Oči mu čudne svietili. Prezieravo schoval svoju zmrzačenú ruku pod roztrhanú košeľu. Načúval bez slova, ale pery sa mu chveli a zatínal zuby.

- Takže vy poznáte naboba? - spýtali sa niekdajšieho väzňa Dandu Panta.

- Áno, - odpovedal Ind.

- A spoznali by ste ho, keby ste sa s ním náhodou stretli?

- Celkom iste. Dobre som si ho zapamätal.

- Tak máte nádej získať dvetisíc libier! - vyhlásil ktorýsi poslucháč a v jeho hlase bolo cítiť závisť.

- Možno, - odvetil Ind. - No iba vtedy, ak by sa nabob dopustil takej neopatrnosti, že by sa priblížil k Bombaju. A to sa mi nezdá pravdepodobné.

- Čo by tu aj robil?

- Určite by sa pokúsil vyvolať novú vzburu, - povedal akýsi muž zo skupinky.

- Ak nie medzi sipáhíjmi, tak medzi obyvateľmi vidieka.

- Keď raz vláda potvrdila, že ho videli na okolí mesta, zrejme je o tom dobre informovaná! - pripojil sa ďalší poslucháč, predstavujúci typ ľudí, pre ktorých je vrchnosť vo všetkom neomylná.

- Nech je po vašom! - odvetil Ind - Kiežby to Brahma zariadil tak, že by mi prišiel do cesty! Mal by som o peniaze postarané!

Fakír cúvol o niekoľko krokov, ale nabobovho väzňa z očí nespustil.

Už sa celkom zotmelo. Na uliciach Aurangábádu však bolo stále rušno. O nabobovi sa šírili najrozličnejšie chýry. Jedni vraveli, že ho videli v meste, iní zase, že je od mesta daleko. Tvrdilo sa aj to, že zo severu provincie prišiel rýchly posol a priniesol guvernérovi zvesť o zatknutí Dandu Panta. O deviatej večer tí najinformovanejší vyhlasovali, že je už zatvorený v mestskom väzení spolu s niekoľkými thugmi. ktorí tam živorili tridsať rokov, a že ho na druhý deň ráno obesia. Tak totiž pochodil Tantia Topi, nabobov spoločník vo vzbure, ktorého obesili na námestí Sipri. O desiatej sa rozniesol nový chýr: väzeň vraj hneď ušiel. Nádej na výhru dvetisíc libier teda lákala ďalej.

V skutočnosti sa ani jeden chýr nezakladal na pravde. Nikto nevedel nič určité. Nabobova hlava bola stále drahá a ponúkala sa každému.

Náš Ind, ktorý poznal Dandu Panta osobne, mal na získanie odmeny lepšie vyhliadky ako druhí. V správnom obvode Bombaja bolo veľmi málo ľudí, ktorí sa stretli s nezmieriteľným vodcom veľkého povstania. Severnejšie, smerom dovnútra krajiny, v Sindhii, v Bundélkhande, v Audhu, na okolí Ágry, Dillí, Kánpuru, Lakhnaú, kde sa na nabobov príkaz odohralo veľa ukrutností, by bolo proti nemu povstalo všetko obyvateľstvo. Žili tam príbuzní tých, ktorých dal nabob popraviť, a boli ich stovky. Desať rokov nestačilo zahladiť nenávisť a myšlienky na pomstu. Nebolo možné, aby sa Dandu Pant odvážil vkročiť na územie, kde ho všetci preklínali. Ak teda nejaký dôvod prinútil naboba, aby opustil dovtedajší úkryt, útočisko mohol hľadať jedine na rozľahlej Dekanskej plošine.

Napriek tomu sa vláda dozvedela o jeho prítomnosti v okolí Bombaja a vyhlásila odmenu za jeho hlavu.

Treba však poznamenať, že ľudia z vyšších vrstiev, hodnostári, dôstojníci, úradníci, pochybovali o hodnovernosti guvernérových informácií. Veď koľkokrát sa už roznieslo, že nepolapiteľného Dandu Panta videli, ba dokonca chytili. O nabobovi kolovalo toľko rozličných chýrov, že okolo jeho osoby sa vytvorila akási legenda. Bol všadeprítomný a policajtov vodil za nos.

Niekdajší nabobov väzeň oznámeniu dôveroval. Tento úbohý Ind, zlákaný vidinou odmeny a navyše povzbudzovaný myšlienkou na osobnú pomstu, si bol takmer istý úspechom. Mal jednoduchý plán: na druhý deň chcel ponúknuť svoje služby guvernérovi, rozpovedať mu, čo vedel o Dandu Pantovi, a potom zájsť na miesta, kde sa nabob mal nachádzať.

Ind mal plnú hlavu rozličných návrhov. Všetko ho utvrdzovalo v jeho predsavzatí. Asi o jedenástej večer sa pobral na odpočinok. Za obydlie mu slúžil čln priviazaný na brehu Dudny. Vykročil teda k rieke a cestou sníval o svojom pláne.

Nevedel o tom, že fakír ho nespúšťa z očí, že ho tajne sleduje.

Na okraji husto obývanej štvrte mesta bolo v tom čase už málo ľudí. Hlavná ulica sa končila na čistinke pri rieke. Bola to akási pustina za mestom. Prechádzalo tadiaľ len zopár oneskorencov, a aj tí sa náhlili, aby sa čím skôr dostali do rušnejších častí mesta. Zvuk krokov postupne tíchol a Ind ani nezbadal, že sa ocitol sám na brehu rieky.

Fakír ho neprestajne sledoval. Skrýval sa na tmavších miestach terénu, raz v tieni stromu, inokedy za ponurými múrmi zrúcaných obydlí, ktoré boli na tomto mieste roztrúsené.

Opatrnosť bola namieste. Práve vyšiel mesiac a matným svitom osvetlil kraj. Ind teda mohol zbadať, že ho prenasledujú, a to už zblízka. Zvuk fakírových krokov však nebolo možné začuť. Akoby ani nekráčal, akoby sa len kĺzal.

Na brehu Dudny bolo ticho. Ind sa po pamäti blížil k chatrnému člnu, kde obyčajne spával. Chodieval sem každý deň, takže si okolie vôbec nevšímal. Rozmýšľal len o tom, čo urobí na druhý deň, ako zájde za guvernérom. Ku všetkému bol slepý a hluchý. Pohltila ho myšlienka na pomstu - lebo nabob nebol ku svojim väzňom ohľaduplný - znásobená výhľadom na peknú odmenu.

Nevidel, ako sa fakír k nemu pomaličky blíži.

No odrazu sa na neho tigrím skokom vrhol akýsi muž. V ruke držal malajskú dýku. Jej čepeľ žiarila v mesačnom svetle.

Ind dostal úder do hrude a zviezol sa na zem.

Hoci úder viedla istá ruka, nešťastník nezomrel hned. Z úst mu s prúdom krvi vyšli aj akési nezrozumiteľné slová.

Vrah sa zohol, schytil obeť, nadvihol ju a v plnom svetle jej ukázal svoju tvár.

- Poznávaš ma? - spýtal sa.

- On! - zamrmlal Ind.

Chcel vysloviť obávané meno, ale vydýchol naposledy.

Hned nato Indovo telo zmizlo v prúde rieky.

Fakír počkal, kým sa hladina utíši. Potom sa pobral naspäť známym terénom, prešiel vyprázdňujúcimi sa štvrťami a ponáhľal sa smerom k jednej z mestských brán.

No práve vo chvíli, keď k nej prichádzal, bránu zatvorili. Vchod strážilo niekoľko vojakov z kráľovskej armády. Fakír nemohol odísť z mesta, ako zamýšľal.

"Aj tak sa musím dostať von, a to ešte v túto noc, lebo stadiaľto viac nevyjdem!" mrmlal si pre seba.

Pustil sa teda po okružnej ceste z vnútornej strany hradieb. Asi o dvesto krokov ďalej sa vyškriabal po vale k hornej časti múru. Cimburie sa z vonkajšej strany dvíhalo pätdesiat stôp nad úrovňou priekopy vyhĺbenej medzi dvoma stenami násypu. Múr bol hladký, bez vyčnievajúcich reťazí či akýchkoľvek najmenších výstupkov. Bolo nemožné, aby sa človek po ňom spustil dolu. S povrazom by sa to bolo podarilo, no fakír mal iba opasok, ktorý meral sotva niekoľko stôp.

Fakír zastal, poobzeral sa okolo seba a chvíľu rozmýšľal. Popri cimburí sa majestátne črtali koruny veľkých stromov, ktoré lemovali mesto. Stromy mali dlhé pružné konáre, ktoré by sa možno dali použiť na to, aby sa človek dostal na dno priekopy. Pravdaže, veľa by pri tom riskoval.

Fakír však neváhal. Len čo mu zišla na um táto možnosť, zamieril k jednému z rastlinných chrámov. O chvíľu sa zjavil na vonkajšej strane múru zavesený v tretine dlhého konára, ktorý sa pod jeho ťarchou čoraz väčšmi ohýbal.

Keď sa konár zohol natoľko, že sa dotkol vonkajšej obruby múru, fakír sa nechal pomaličky spúšťať, akoby bol zavesený na lane a v rukách držal jeho zauzlený koniec. Takto zostúpil do polovičnej výšky násypu. No od zeme ho ešte delilo tridsať stôp.

Fakír sa držal konára, kýval sa a nohami hľadal dajaký výstupok, o ktorý by sa mohol oprieť.

Zrazu niekoľko zábleskov preťalo tmu. Ozvali sa výstrely. Stráže zbadali utečenca. Začali na neho strieľať, ale netrafili. Trafili však konár, na ktorom fakír visel, asi dva palce nad jeho hlavou. Hned nato sa konár zlomil a fakír spadol do priekopy. Iný by sa bol zabil, no jemu sa nič nestalo.

Potom už bolo pre fakíra hračkou vyliezť po svahu uprostred paľby a zmiznúť v tme. Guľky ho ani teraz nezasiahli.

O dve míle ďalej tento muž nebadane prekĺzol popri kasárňach anglických vojsk, umiestnených vonku za mestom.

Kúsok za nimi zastal, obrátil sa a zmrzačenou rukou pohrozil mestu.

"Beda tým, čo padnú do rúk Dandu Panta! Angličania, Nana Sahib vám ešte ukáže, čo vie!"

Nana Sahib! Tohto mena sa najviac obávali tí, v ktorých povstanie z roku 1857 zanechalo krvavé stopy. A nabob ho ešte raz zopakoval ako výraz najhlbšieho pohŕdania dobyvateľmi Indie.

II

Plukovník Munro

- Milý Maucler, - oslovil ma inžinier Banks, - nikdy nám nerozprávate o svojej ceste! Akoby ste ani neprišli z Paríža! Ako sa vám páči India?

- India! Ak by som chcel o nej zasvätene hovoriť, musel by som ju najprv vidieť, - odvetil som.

- Nuž, dobre, - pokračoval inžinier, - či ste práve neprešli polostrov od Bombaja po Kalkatu? Ibaže by ste boli slepý...

- Slepý nie som, milý Banks, no počas tej cesty som bol zaslepený...

- Zaslepený?

- Áno, zaslepený dymom, parou, prachom, a najväčšmi rýchlosťou dopravy. Nechcem nadávať na železnice, milý Banks, lebo vy ich staviate, ale či sa dá nazvať cestovaním to, že sa tiesnite v oddelení vagóna, že máte obmedzený výhľad cez okienko, že sa vo dne v noci pohybujete priemernou rýchlosťou desať míľ za hodinu, že sa raz ocitnete na viadukte v spoločnosti orlov či orlosupov, raz zasa v tuneli v spoločnosti myší či potkanov, že sa zastavíte iba na staniciach, ktoré sa podobajú ako vajce vajcu, že z miest vidíte len vonkajšiu stranu múrov a vyčnievajúce minarety, že vás obklopuje ustavičný hurhaj - odfukovanie lokomotívy, pískanie parného kotla, klepotanie koľajníc a škrípanie bŕzd?!

- To sa vám skutočne podarilo! - zvolal kapitán Hod. - Nože odpovedzte, Banks, ak môžete! A čo si o tom myslíte vy, plukovník?

Plukovník, na ktorého sa kapitán Hod práve obrátil, trochu naklonil hlavu a povedal:

- Som zvedavý, čo Banks odpovie nášmu hosťovi, pánu Mauclerovi.

- Vôbec ma to nepriviedlo do pomykova, - odvetil inžinier. - Priznávam, že Maucler má vo všetkom pravdu.

- Keď je tomu tak, prečo staviate železnice? - zvolal kapitán Hod.

- Aby som vám umožnil dostať sa za šesťdesiat hodín z Kalkaty do Bombaja, ak sa ponáhľate, kapitán.

- Ja sa nikdy neponáhľam!

- Nuž tak sa vydajte na okružnú cestu pešo, Hod!

- Práve to chcem urobiť!

- Kedy?

- Keď sa na tú krásnu osemsto či deväťstomíľovú prechádzku po polostrove vyberie so mnou plukovník!

Plukovník sa len usmial a vzápätí sa pohrúžil do svojho snenia, z ktorého ho tak veľmi chceli vytrhnúť jeho najlepší priatelia. Inžinier Banks a kapitán Hod patrili k nim.

Už som bol mesiac v Indii, ale krajinu som vôbec nepoznal. Z Bombaja do Kalkaty som cestoval železničným spojom "Great Indian Peninsular" cez Iláhábád.

Mal som v úmysle precestovať najprv severnú časť polostrova nad riekou Gangou, navštíviť veľké mestá, prezrieť si hlavné pamätihodnosti. Na to som chcel venovať všetok svoj čas.

Ešte v Paríži som spoznal inžiniera Banksa. Za niekoľko rokov sa z nás stali veľmi dobrí priatelia. Sľúbil som mu, že ho navštívim v Kalkate, keď skončí práce na trati Pandžáb - Dillí. A to sa práve stalo. Banks mal pred sebou niekoľkomesačný oddych a ja som ho prišiel pozvať, aby sa so mnou vydal na cestu po Indii. Inžinier prijal môj návrh s nadšením. Mali sme odísť o niekoľko týždňov, keď nastane vyhovujúce počasie.

Po mojom príchode do Kalkaty v marci 1867 ma Banks zoznámil so svojím priateľom kapitánom Hodom. Potom ma predstavil svojmu ďalšiemu priateľovi, plukovníkovi Munrovi, u ktorého sme práve trávili večer.

Plukovník mal štyridsaťsedem rokov. Býval v dome, čo stál trochu bokom v európskej štvrti, a teda k nemu nedoliehal typický ruch obchodného mesta. Túto štvrť nazývali aj štvrťou palácov. Paláce tam vskutku nechýbali, ak toto pomenovanie môžeme použiť pre obydlia, ktoré mali s palácmi spoločné iba kryté stĺporadia a terasy. V Kalkate sa stretávajú všetky architektonické slohy, ktoré anglický vkus obyčajne využíva vo svojich sídlach po celom svete.

Čo sa týka plukovníkovho obydlia, bol to jednoduchý bungalov. Postavili ho na tehlových základoch, bol prízemný s pyramídovou strechou. Okolo celého domu sa vinula veranda s ľahkými stĺpikmi. Bungalov mal dve krídla, kde sa nachádzali kuchyne, sklady a iné príslušenstvo. V záhrade, ktorú obkolesoval iba nízky múrik, rástlo veľa krásnych stromov.

Plukovníkov dom bol domom zámožného človeka s početným služobníctvom, ako to býva zvykom u anglických rodín na tomto polostrove. V rozostavení nábytku i v celkovej vnútornej či vonkajšej dispozícii domu vládol prísny poriadok. No bolo cítiť, že tu chýba ženská ruka.

Vo vedení domácnosti a v spravovaní služobníctva sa plukovník úplne spoľahol na svojho niekdajšieho vojnového druha, seržanta Mac Neila. Tento Škót sa zúčastnil na všetkých výpravách s plukovníkom. Bol mu nekonečne oddaný, aj život by bol zaňho položil.

Mac Neil mal štyridsaťpäť rokov, bol urastený, plný života. Nosil plnú bradu ako škótski horali - highlanderi. Zostal horalom dušou aj telom. Bolo to vidieť na jeho výzore, na správaní a pravdaže na tradičnom odeve. Vojenskú službu opustil spolu s plukovníkom Munrom. Od roku 1860 boli obidvaja vo výslužbe. Nevrátili sa do svojich rodných vrchov a starobylých klanov, zostali v Indii. Usadili sa v Kalkate a žili tam utiahnuto. Dôvod ich osamotenia čoskoro vysvetlíme.

Skôr, ako ma Banks predstavil plukovníkovi Munrovi, povedal mi:

- Chráň sa spomenúť povstanie sipáhíov a najmä si dávaj pozor, aby si nevyslovil meno Nana Sahib!

Plukovník Edward Munro pochádzal zo starej škótskej rodiny, členovia ktorej sa zapísali do dejín Spojeného kráľovstva. Medzi jeho slávnych predkov patril sir Hector Munro, ktorý velil Bengálskej armáde v roku 1760 a ktorý potlačil vzburu sipáhíov v predchádzajúcom storočí. Počínal si pritom veľmi rázne -dvadsaťsedem rebelov dal priviazať k ústiam kanónov a rozstrieľať. Tento strašný trest obnovili za povstania v roku 1857.

V čase, keď sa sipáhíovia vzbúrili, plukovník Munro velil deväťdesiatemu tretiemu pluku škótskych pešiakov v kráľovskej armáde. Počas celej výpravy podliehal sirovi Jamesovi Outramovi, jednému z hrdinov spomínanej vojny. Plukovník Munro s ním prišiel do Kánpuru. Zúčastnil sa aj na druhej výprave Colina Campbella, na obliehaní Lakhnaú a s Outramom sa rozlúčil až vtedy, keď toho vymenovali za člena indickej rady v Kalkate.

V roku 1858 sa sir Edward Munro stal baronetom a jeho žena by bola dostala titul lady, keby 27. júna 1857 nebola zahynula pri strašnom vraždení v Kánpure, ktoré sa odohralo pred očami Nanu Sahiba a na jeho rozkaz.

Plukovník zbožňoval svoju ženu. Lady Munroová - plukovníkovi priatelia jeho ženu vždy takto volali - nenávratne zmizla spolu s dvesto dalšími obeťami v kánpurskej studni, keď mala sotva dvadsaťsedem rokov.

Zúfalý Edward Munro bol od toho casu posadnutý jedinou myšlienkou: nájsť Nanu Sahiba. Vodcu vzbúrencov hľadala aj anglická vláda. Plukovníka Munra zožierala túžba po pomste. Aby mohol voľne konať, odišiel do výslužby. Seržant Mac Neil ho vo všetkom nasledoval. Týchto dvoch mužov spájala spoločná myšlienka, viedol ich spoločný cieľ. Hľadali na všetky strany, púšťali sa po každej stope, ale nedarilo sa im práve tak ako anglickej polícii. Nana Sahib im vždy unikol. Po troch rokoch neúspešného hľadania sa plukovník aj seržant predbežne vzdali svojich úmyslov. V tom čase sa v Indii rozšírila zvesť o smrti Nanu Sahiba a vyzerala vierohodne.

Sir Edward Munro a Mac Neil prišli do Kalkaty a usadili sa v osamotenom bungalove. Plukovník tu žil ako človek, ktorý už od života nič nečaká. Nečítal knihy ani noviny, ktoré by mu boli mohli pripomenúť krvavé udalosti, a nikdy nevychádzal z domova. Myšlienka na ženu ho neopúšťala. Čas vôbec nezmiernil jeho bôľ.

Zdalo sa, že plukovník nevie o znovuobjavení Nanu Sahiba v okolí Bombaja, ako sa o tom hovorilo už niekoľko dní.

To všetko som sa dozvedel od Banksa prv, ako ma uviedol do domu, kde radosť nemala prístup.

Plukovníkov dom navštevovali dvaja vytrvalí priatelia - inžinier Banks a kapitán Hod.

Ako som už spomenul, Banks práve skončil práce na výstavbe železnice. Bol to štyridsaťpäťročný muž plný životného elánu. Čakala ho ďalšia významná stavba, na ktorej mal zaujať dôležité miesto. Táto železničná trať mala spojiť Arabský záliv s Bengálskym. No predpokladalo sa, že práce sa začnú až o rok. Inžinier teda oddychoval v Kalkate a pritom sa zaoberal rôznymi mechanickými projektmi. Bol to tvorivý duch. Neprestajne ho lákalo čosi nové. Vo voľnom čase navštevoval plukovníka, s ktorým ho spájalo dvadsaťročné priateľstvo. Takmer každý večer strávil na verande bungalovu v spoločnosti sira Edwarda Munra a kapitána Hoda. Kapitán mal práve desaťmesačnú dovolenku.

Hod patril k prvej eskadróne karabinierov kráľovskej armády. Zúčastnil sa na výprave do centrálnej Indie v rokoch 1857-58 najprv pod velením sira Colina Campbella a potom pod vedením sira Rosa.

Kapitán Hod, asi tridsaťročný muž, bol známym členom slávneho Madráskeho klubu. Mal svetloryšavé vlasy aj bradu. Prešiel v Indii tvrdou školou života. Počas svojho pobytu na polostrove sa tu tak udomácnil, že ho považovali skôr za dôstojníka domorodého vojska ako kráľovskej armády. India bola pre neho zasľúbenou zemou, jedinou krajinou na svete, kde muž môže a musí žiť. Príležitosť na boj pre bojovníka telom i dušou, akým bol kapitán Hod, tu nikdy nechýbala. A príležitosť na poľovačku tiež. Kapitán bol totiž vynikajúcim poľovníkom. Či sa nenachádzal v krajine, kde možno nájsť takmer všetky šelmy, srstnatú aj pernatú zver? Vášnivý horolezec tu zas mal na dosah ruky impozantnú reťaz Himalájí s najvyššími horami na zemeguli. Neúnavný cestovateľ mohol si zájsť tam, kam sa pred ním nedostal nikto - do neprístupných oblastí na hraniciach Himalájí. Kapitán bol aj milovníkom dostihov a v jeho očiach sa dostihy v Indii vyrovnali povestným Epsomským dostihom. V tomto ohľade sa Banks a kapitán nepohodli. Inžinier ako mechanik sa veľmi málo zaujímal o majstrovské výkony dajakých "Gladiátorov" či "Dcér Vetra".

Raz sa naši dvaja priatelia zhovárali na túto tému. Naveľa Banks odvetil Hodovi, že podľa jeho názoru by dostihy boli zaujímavé len pod jednou podmienkou.

- Aká je tá podmienka?

- Džokej, ktorý príde do cieľa posledný, by mal byť ihned zastrelený pri štartovacom stĺpe, - vážne vyhlásil inžinier.

- To je nápad! - odvetil kapitán a vôbec ho to nevyviedlo z miery.

On sám by bol nepochybne podstúpil také riziko.

Takíto boli dvaja stáli spolustolovníci sira Edwarda Munra. Plukovník rád počúval, ako sa rozprávajú o všetkom možnom. Niekedy sa aj musel usmiať nad ich nekonečnými debatami.

Obidvaja spoločníci si tajne želali, aby sa im podarilo vylákať plukovníka na nejakú cestu, ktorá by ho rozptýlila. Viac ráz mu navrhli cestu na sever krajiny, kde by mohli stráviť niekoľko mesiacov v okolí oných "letovísk", v akých bohatá anglo-indická spoločnosť prežíva obdobie horúčav. No plukovník vždy odmietol.

Čo sa týka cesty, ktorú sme chceli podniknúť s Banksom, už sme o nej plukovníkovi dačo spomenuli. V ten večer sa znova dostala na pretras. Videli sme, že kapitán Hod celkom vážne hovoril o veľkom pešom putovaní na sever Indie. S Banksom sa nevedeli dohodnúť, lebo prvý nemal rád kone a druhý železnice.

Zlatou strednou cestou by bola bývala cesta povozom alebo v palankine - v orientálnych nosidlách. Takéto putovanie je na udržiavaných cestách Indie celkom pohodlné.

- Nespomínajte mi volský záprah, tie hrbaté zebu! Bez nás by ste ešte dnes používali primitívne povozy, ktorých sa Európa zriekla už pred päťsto rokmi! -povedal inžinier Banks.

- Ech, Banks! Taký záprah sa prinajmenšom vyrovná vašim prepchaným vagónom! - odsekol kapitán. - Velké biele voly, ktoré perfektne bežia a ktoré sa vymieňajú vždy po dvoch míľach...

- A ktoré za sebou ťahajú akési tartany na štyroch kolesách, kde vás to hádže horšie ako v bárke na rozbúrenom mori!

- Nechajme teda tartany, Banks, - odvetil kapitán Hod. - Ale či nemáme povozy ťahané dvoma, troma, či štyrmi koňmi, ktoré môžu v rýchlosti súperiť s vašimi "konvojmi" - veru si zaslúžia to pochmúrne meno! Ja by som však dal prednosť jednoduchému palankinu...

- Tie vaše palankiny, kapitán Hod, sú naozajstné rakvy dlhé šesť a široké štyri stopy, kde ste vystretí ako mŕtvoly!

- Áno, Banks, no aspoň vás nenatriasa a môžete čítať, písať a podľa chuti aj spať, a nemusíte sa budiť po staniciach! V palankine so štyrmi alebo šiestimi bengálskymi gamalmi prejdete za hodjnu štyri a pol míle a určite sa vám nemôže stať to, čo v takom neznesiteľnom exprese - že totiž prídete na miesto skôr, ako ste stihli odísť.

- Najlepšie by bolo, - ozval som sa ja, - keby sme mohli cestovať vo svojom dome.

- Ako slimák! - zvolal Banks.

- Priateľu, slimák, ktorý by mohol zo svojej ulity vyjsť a vrátiť sa nazad, keď sa mu zachce, by nebol na zahodenie! - odvetil som. - Pohyblivý dom, to by azda bol posledný výkrik v oblasti cestovania!

- Možno, - ozval sa napokon plukovník Munro. - Premiestniť sa, a pritom zostať vo svojom dome, odniesť si domáce prostredie a všetko, čo ho vytvára, vyberať si a ľubovoľne meniť výhľad, atmosféru, podnebie, no vo svojom živote nemeniť nič... áno... to by hádam šlo!

- A nepotrebovali by sme nijaké bungalovy pre cestujúcich! - vyhlásil kapitán Hod. - Nie sú vôbec pohodlné a navyše vám treba povolenie od miestnych úradov!

- Ja mám zas po krk hnusných hostincov, kde vás morálne aj fyzicky zdierajú najrozličnejšími spôsobmi! - poznamenal som nie celkom bezdôvodne.

- Komediantský voz! - zvolal kapitán Hod. - No tentoraz zmodernizovaný. Aký sen! Zastaviť sa, keď sa vám zachce, odísť, keď sa vám zapáči, ísť krokom, ak sa radi túlate, bežať klusom, ak vám na tom záleží, odnášať si so sebou nielen spálňu, ale aj salón, jedáleň, fajčiarsky salón, a najmä svoju kuchyňu aj s kuchárom! Tomu vravím pokrok, priateľ Banks! To je sto ráz lepšie ako železnica! Skúste to poprieť, inžinier, len skúste!

- Ech, ech, priateľ Hod, - odvetil Banks, - vo všetkom by som s vami súhlasil, keby...

- Keby? - prerušil ho kapitán.

- Keby ste sa vo vašom rozlete za pokrokom neboli náhle zastavili.

- Existuje hádam niečo lepšie?

- Len posúdte! Vy považujete maringotku za čosi oveľa lepšie ako vagón, dokonca lepšie ako spací či jedálenský vozeň. Máte pravdu iba v tom prípade, že cestujete pre vlastné potešenie, a nie za svojimi záležitosťami. Nazdávam sa, že v tom sme všetci zajedno.

- Pravdaže, - odvetil som.

Aj plukovník Munro súhlasne prikývol.

- Keďže sme sa dohodli, môžem pokračovať, - povedal Banks. - Predpokladajme, že ste sa obrátili na výrobcu povozov v spojení s architektom a zostrojil vám požadovaný voz. Máte ho dobre zariadený, jednoducho zodpovedajúci človeku, ktorý má rád pohodlie. Nie je priveľmi vysoký, takže sa neprevrhne, nie je ani široký, takže prejde po všetkých cestách. Je dômyselne pripojený, aby cesta bola príjemná a pokojná. Dokonalá vecička! Domnievam sa, že ho vyrobili pre nášho priateľa plukovníka. A on nás pozval so sebou. Ak súhlasíte, pôjdeme si obzrieť severné končiny Indie ako slimáky, ktoré však nie sú nerozlučne pripútané k svojej ulite. Všetko je pripravené. Nezabudlo sa na nič, ani na kuchára, ani na kuchyňu, na čom tak veľmi záleží nášmu kapitánovi. Nastal deň odchodu, nuž poďme! Ale kto bude tú vašu maringotku ťahať, vážený priateľu?

- Akože kto? - zvolal kapitán Hod. - Nuž predsa mulice, osly, kone, voly...

- Po tuctoch? - spýtal sa Banks.

- Slony! - odsekol kapitán Hod, - aj slony! To by bolo nádherné, veľkolepé! Dom ťahaný záprahom slonov! Slony by boli dobre vycvičené, stúpali by hrdo, uháňali by ako najkrajší koč na svete!

- Bolo by to vskutku nádherné, kapitán!

- Ako vlak dajakého radžu, inžinier!

- Áno, ale...

- Ale... čo? Zasa jedno ale? - zvolal kapitán Hod.

- A veľké!

- Och! Títo inžinieri! Vo všetkom vidia iba ťažkosti!

- Nielen vidia, ale ich aj prekonávajú, ako sa len dá, - odvetil Banks.

- Nuž tak ich prekonajte!

- Práve to robím. Počúvajte! Milý Munro, všetky tie pohony, čo spomínal kapitán, síce idú, vlečú a ťahajú, no aj sa unavia. Navyše sú tvrdohlavé, neposlušné a najmä potrebujú jesť. A keď prídete do končín, kde nieto paše, keďže nemôžete so sebou ťahať päťsto akrov lúk, záprah zastane, vyčerpá sa, spadne a zomrie od hladu. Pohyblivý dom sa viac nehýbe, je práve taký nehybný ako bungalov, v ktorom sa práve rozprávame. Z toho vyplýva, že spomínaný dom by sa dal použiť len vtedy, keby to bol dom na paru.

- Ktorý by šiel po koľajniciach! - zvolal kapitán a významne pokrčil plecami.

- Nie, šiel by po ceste, - odvetil inžinier. - Ťahala by ho dajaká zdokonalená cestná lokomotíva.

- Bravó! - zvolal kapitán, - bravó! - Od chvíle, keď váš dom nebude pripútaný ku koľajniciam, ale sa bude môcť voľne pohybovať, som za.

- No ak mulice, osly, kone a voly potrebujú jesť, stroj tiež potrebuje potravu. Keď niet paliva, zastane, - poznamenal som.

- Parný kôň má silu tristo až štyristo koní, - pokračoval Banks, - a táto sila môže byť aj väčšia: Parný kôň sa neunaví ani neochorie. Napreduje za každého počasia, na všetkých zemepisných šírkach. Nikdy sa nevyčerpá. Netreba sa obávať, že ho napadnú divé zvery, uhryznú hady alebo poštípe nebezpečný hmyz. Nepotrebuje nad sebou bič pohoniča. Nepotrebuje oddych ani spánok. Parný kôň vyrobený ľudskou rukou prevýši všetky ťažné zvieratá, ktoré prozreteľnosť dala k dispozícii ľudstvu. Ibaže nečakajte, že by sa dal nastoknúť na ražeň. Tento kôň spotrebuje len trochu oleja či mazutu, uhlia alebo dreva. Ako viete, priatelia, na indickom polostrove je lesov dosť a dreva si môže nabrať každý.

- To sa mi páči! - zvolal kapitán Hod. - Hurá parnému koňovi! Už vidím pohyblivý dom geniálneho Banksa, ako putuje po hlavných cestách Indie, vniká do džungle, prediera sa cez lesy, blíži sa k dúpätám levov, tigrov, medvedov, panterov, gepardov. A my, chránení jeho stenami, by sme zniesli zo sveta tisícky šeliem, čím by sme priviedli do zúrivosti všetkých nimródov a ostatných náruživých poľovníkov na celom svete. Ach! Banks, priam ma svrbia ruky! Ľutujem, že sa nemôžem narodiť o päťdesiat rokov neskôr!

- A prečo, kapitán?

- Pretože o päťdesiat rokov sa váš sen uskutoční a voz na paru skutočne vyrobia.

- Už ho vyrobili, - povedal inžinier.

- Vyrobili? A kto? Hádam len nie vy?...

- Veru ja! A obávam sa iba jednej veci: že totiž prevýši vaše sny...

- Tak poďme, Banks! Na cestu! - skríkol kapitán Hod a vyskočil, akoby bol pripravený hned odcestovať.

Inžinier mu pokynul, aby sa upokojil, a obrátil sa k sirovi Edwardovi Munrovi.

- Edward, ak ti do mesiaca vyhotovím pojazdný dom, a keď nastane príhodné počasie, prídem ti povedať: "Tu máš svoju izbu, ktorá pôjde všade s tebou, a tu sme my, tvoji priatelia, Maucler, kapitán Hod a ja, a želáme si len to, aby sme ťa mohli sprevádzať na sever Indie," odpovieš mi: "Poďme, Banks, poďme, a nech nás boh ochraňuje?"

- Áno, priatelia, - odvetil plukovník Munro po chvíli rozmýšľania. - Banks, dávam ti k dispozícii potrebné peniaze. Dodrž sľub! Priveď nám ten ideálny dom na paru, ktorý prevýši Hodove sny, a prejdeme v ňom celú Indiu.

- Hurá! Hurá! Hurá! - zvolal kapitán Hod. - A šelmy na hraniciach Nepálu nech sa majú na pozore!

V tej chvíli sa vo dverách ukázal seržant Mac Neil, ktorého privolal nezvyčajný hluk.

- Mac Neil, - oslovil ho plukovník Munro, - o mesiac odchádzame na sever Indie. Súhlasíš?

- Samozrejme, plukovník, ak súhlasíte vy, - odvetil seržant Mac Neil.

III

Povstanie sipáhíov

V krátkosti si objasníme, aké pomery vládli v Indii v období, ku ktorému sa vzťahuje náš príbeh. Pôjde nám predovšetkým o najdôležitejšie udalosti z povestného povstania sipáhíov.

V roku 1600, za vlády kráľovnej Alžbety, sa v slnečnej krajine, kde žilo dvesto miliónov ľudí, z toho sto dvanásť miliónov vyznavačov hinduistického náboženstva, vytvorila slávna "Indická spoločnosť", známejšia pod prezývkou "Old John Company".

Spočiatku to bolo jednoduché združenie kupcov obchodujúcich s orientálnou Indiou. Na jeho čele stál vojvoda z Cumberlandu.

V tom čase začala slabnúť moc Portugalcov v Indii. Angličania túto situáciu využili a podnikli prvý pokus o politickú a vojenskú nadvládu v Bengálsku. Jeho hlavné mesto Kalkata sa malo stať centrom novej správy. Z Anglicka vyslali tridsiaty deviaty pluk kráľovskej armády, aby obsadil provinciu. Odvtedy onen pluk nosí na svojej zástave nápis: "Primus in Indiis", čo značí prví v Indii.

Približne v rovnakom čase však vznikla aj francúzska spoločnosť pod patronátom ministra Colberta. Mala ten istý cieľ ako spoločnosť londýnskych obchodníkov.

Tak sa začalo súperenie a z toho vyplývajúce konflikty.

Napokon sa Francúzi ocitli v menšine a museli ustúpiť.

Angličania sa teda nemuseli obávať ani Portugalcov ani Francúzov. Lord Clive chcel zavŕšiť dobytie Bengálska a vymenoval hlavného guvernéra krajiny. Administrácia rýchlo napredovala a prenikla všade.

Hoci Angličania nemuseli bojovať s cudzími spoločnosťami na polostrove, mali čo robiť, aby udržali na uzde ťažké boje - či už s niekdajšími vlastníkmi pôdy, alebo s ázijskými dobyvateľmi tohto bohatého kraja.

Za vlády lorda Cornwalisa v roku 1784 sa bojovalo s Tippom Sahibom, ktorého zabili 4. marca 1789. Potom to bola vojna s mahárátmi, ľudmi zo vznešenej rasy, ktorí mali v osemnástom storočí veľkú moc. Bojovalo sa aj proti Gurkhom z Nepálu, nebojácnym horalom, ktorí mali v nebezpečnej skúške roku 1857 ukázať, že sú verní spojenci Angličanov.

V roku 1828 boli Angličania, priamo či nepriamo, pánmi veľkej časti územia. Keď sa vojenské sily usadili v Indii natrvalo, armáda sa rozdelila na dve jasne odlíšené vojská: európske a domorodé. Kráľovské vojsko sa skladalo z jazdeckých a z peších plukov. V domorodom vojsku boli tiež pešie aj jazdecké pluky, no velili im anglickí dôstojníci. K vojsku treba prirátať delostrelcov, kde obslužný personál bol európsky a patril Spoločnosti. Iba niekoľko batérií predstavovalo výnimku.

Čo sa týka počtu vojakov v plukoch kráľovskej armády, vyzeralo to takto: pechota mala v bengálskom vojsku po tisíc sto mužov a vo vojskách bombajskom a madráskom po osemsto až deväťsto mužov. V každom jazdeckom pluku bolo po šesťsto mužov vyzbrojených šabľami.

Vcelku možno odhadnúť počet mužov v európskom vojsku v roku 1857 na štyridsaťpäťtisíc a v domorodom na dvestotisíc, a to v troch správnych obvodoch. Aspoň tak to vyrátal pán de Valbezen vo svojom pozoruhodnom diele "Nové štúdie o Angličanoch a o Indii".

Sipáhíovia predstavovali vo vojsku jednotku, ktorej velili anglickí dôstojníci. Dobyvatelia s nimi zaobchádzali tvrdo a sipáhíovia pomýšľali striasť toto jarmo. Už v roku 1806 pod vplyvom syna Tippa Sahiba posádka domorodého madráskeho vojska, ktorá vtedy táborila vo Vélúre, povraždila gardy šesťdesiateho deviateho pluku kráľovskej armády, zapálila kasárne, pozabíjala dôstojníkov aj ich rodiny a postrieľala chorých vojakov v nemocnici. Bezprostrednou príčinou vzbury bolo nariadenie týkajúce sa nosenia fúzov a náušníc. No predovšetkým tu existovala nenávisť utláčaných voči dobyvateľom.

Kráľovské vojsko táboriace v Ascote tento pokus ľahko zlikvidovalo.

Podobná zámienka vyprovokovala v začiatkoch aj vzbúrenecké hnutie v roku 1857. Toto hnutie už bolo oveľa nebezpečnejšie a keby sa boli doň zapojili domorodé oddiely z Madrásu a z Bombaja, bolo by mohlo zničiť moc Angličanov v Indii.

Treba však pripomenúť, že nešlo o národné povstanie. Obmedzilo sa na polonezávislé štáty v centrálnej Indii, na severozápadné provincie a na kráľovstvo Audh. Pandžáb zostal verný Angličanom, verní zostali sikhovia, robotníci nižšej kasty, ktorí vynikli najmä v meste Dillí, aj Gurkhovia, ktorých priviedol do Lakhnaú nepálsky radža v počte dvanásťtisíc, aj maharadžovia z Girdu a z Patijály, rámpurský radža a rání z Bhópálu.

Na začiatku povstania bol hlavným guvernérom kraja lord Canning. Tento štátnik si zrejme dobre neuvedomoval dôsledky povstaleckého pohybu. Hviezda Spojeného kráľovstva na indickom nebi už niekoľko rokov pohasínala. Počas Krymskej vojny si anglická armáda nevyslúžila práve najlepšiu vojenskú reputáciu. Sipáhíovia veľmi dobre vedeli, čo sa dialo pri Čiernom mori, a možno aj preto si mysleli, že povstanie by mohlo byť úspešné. Na jeho vyvolanie stačila iskrička. Domorodí bardi - brahmani uvádzali ľudí svojimi spevmi a kázaním do potrebnej nálady.

Očakávaná príležitosť sa naskytla v roku 1857, keď sa počet vojakov anglickej armády musel zredukovať kvôli dajakým problémom v inej krajine.

Ná začiatku onoho roku Nana Sahib či inak nabob Dandu Pant, ktorý sídlil při Kánpure, prišiel najprv do Dillí a potom do Lakhnaú. Nepochybne zamýšľal vyvolať vzburu, dovtedy organizovanú len zďaleka.

Čoskoro sa naozaj ohlásilo povstalecké hnutie.

Anglická vláda v tom čase zaviedla používanie karabíny Enfield v domorodom vojsku. Do tejto pušky sa dávajú mastné patróny. A tu sa roznieslo, že masť pochádza z hovädzieho loja alebo z bravčového tuku, podľa toho, či patróny sú určené indickým alebo moslimským vojakom.

V krajine, kde obyvateľstvo odmieta použiť dokonca aj mydlo, keďže by mohlo obsahovať tuk posvätného či zakázaného zvieraťa, používanie patrónov presiaknutých masťou bolo spojené s veľkými ťažkosťami. Najmä preto, že sa museli otvárať v ústach. Vláda urobila istý ústupok v zaobchádzaní s karabínou a uisťovala, že pri výrobe patrónov sa nepoužíva masť zo spomenutých zvierat, ale všetko nadarmo. Vo vojsku sipáhíov nikoho nepresvedčila.

24. februára tridsiaty štvrtý pluk v Berampure odmietol patróny. V polovici marca tam zabili akéhosi rotmajstra. Vrahov popravili a pluk rozpustili, no vojaci sa rozišli do susedných provincií a poburovali ľud.

10. mája v Mérate na sever od Dillí sa vzbúrili tretí, jedenásty a dvadsiaty pluk. Pozabíjali plukovníkov a viacero dôstojníkov zo štábu, vyplienili mesto a utiahli sa do Dillí. Tam sa k nim pripojil radža, Timurov potomok. Zmocnili sa zásob zbraní a povraždili dôstojníkov päťdesiateho štvrtého pluku.

11. mája vzbúrenci z Mératu zabili majora Frasera a jeho dôstojníkov, a to v samom sídle európskeho velenia. 16. mája padlo vzbúrencom za obeť štyridsaťdeväť zajatcov, mužov, žien aj detí.

20. mája pluk táboriaci pri Láhaure zabil veliteľa prístavu a štábneho dôstojníka.

Hrozné zabíjanie sa nákazlivo šírilo.

28. mája v Murádábáde pribudli nové obete spomedzi anglických dôstojníkov.

30. mája v okolí Lakhnaú zavraždili veliteľa, jeho pomocníka a niekoľkých dôstojníkov.

31. mája sa odohralo podobné vraždenie v Barélí.

V prvých júnových dňoch zahynula časť európskeho obyvateľstva v Bhópále.

V Džhánsí zasa pod vplyvom strašnej rání, radžovej ženy, pozabíjali s rafinovanou ukrutnosťou ženy a deti, čo sa skryli do pevnosti.

6. júna v Iláhábáde padlo za obeť sipáhíom osem mladých zástavníkov.

14. júna sa v Girde vzbúrili dva domáce pluky a povraždili dôstojníkov.

27. júna v Kánpure sa odohrala prvá hromadná poprava obetí rôzneho veku i pohlavia. Vojaci ich postrieľali a potopili. Bola to predzvesť strašnej drámy, ktorá sa mala odohrať o niekoľko týždňov neskôr.

15. júla nastalo v Kánpure ďalšie vraždenie. V ten deň pobili niekoľko sto žien a detí ukrutným spôsobom na rozkaz samého Nanu, ktorý si privolal na pomoc moslimských mäsiarov. Mŕtve telá potom nahádzali do studne, čo sa odvtedy stala legendárnou. Medzi obeťami bola aj lady Munroová.

26. septembra na námestí v Lakhnaú šabľami dorúbali veľa ľudí a ešte za živa ich pohádzali do ohňa.

Okrem spomínaných prípadov sa odohralo mnoho ďalších vrážd, takže povstanie bolo povestné nevídanými ukrutnosťami.

Na toto vraždenie anglickí generáli čoskoro odpovedali rovnakým spôsobom. Chceli tak zastrašiť vzbúrencov a vzbudiť rešpekt voči Angličanom.

Na začiatku povstania v Láhaure veliteľ brigády Corbett stačil bez krviprelievania odzbrojiť niekoľko plukov domorodej armády. Podobne odzbrojili tri pluky v Péšávare práve vo chvíli, keď mala vzbura vypuknúť. Keďže dôstojníci jedného z týchto plukov ušli do hôr, vypísali na ich hlavy odmeny a vidiečania ich rýchlo pochytali.

To bol začiatok odvetných akcií.

Kolóna anglického vojska, ktorej velil plukovník Nicholson, napadla domorodý pluk, čo smeroval do Dillí. Indov ľahko premohli, rozprášili a sto dvadsať väzňov odviedli do Péšávaru. Všetkých odsúdili na smrť, no popravili len každého tretieho. Na poli zoradili desať kanónov a väzňov priviazali k ústiam hlavní. Odsúdenci prejavili hrdinskú ľahostajnosť zoči-voči smrti, čo je typické pre Indov. Jeden mladý sipáhí vraj povedal dôstojníkovi, ktorý ho priväzoval:

"Pán kapitán, nemusíte ma priväzovať, neutečiem vám."

Po tejto hroznej poprave nasledovali ďalšie.

Ešte v tej istý deň zomreli v Láhaure dvaja sipáhíovia rovnakou smrťou. Veliteľ brigády Chamberlain po poprave povedal domácim oddielom: "Práve ste videli, ako dvoch vašich druhov priviazali k delám a ako ich roztrhalo na kusy. Takýto trest stihne každého zradcu. Viete, aké muky zažijú na onom svete. Títo dvaja zahynuli pred kanónom, a nie na šibenici, pretože som ich chcel ušetriť pohany, akú by pocítili pri dotyku kata. Tým som chcel dokázať, že vláda aj v týchto pohnutých dňoch nemieni podniknúť nič, čo by sa dotklo vašich náboženských či kastových zásad."

30. júla postupne popravili tisíc dvesto tridsaťsedem väzňov. Ďalších päťdesiat zahynulo vo väzení - zadusili sa alebo pomreli od hladu.

28. augusta v Láhaure vojaci kráľovskej armády neľútostne povraždili šesťsto päťdesiatdeväť sipáhíov.

23. septembra po dobytí Dillí sa generálovi Hodsonovi vzdali traja princovia z kráľovskej rodiny - predpokladaný následník a jeho dvaja bratanci. Generál ich odvádzal v sprievode iba piatich mužov uprostred niekoľkotisícového davu Indov. Na jednom mieste dal zastaviť voz, v ktorom ich viezli, rozkázal im odhaliť si hrúd a zastrelil ich revolverom.

Po dobytí hlavného mesta zahynulo pred kanónmi alebo na šibeniciach tritisíc väzňov, vrátane dvadsaťdeväť členov kráľovskej rodiny.

V Kánpure po spomenutej masakre plukovník Neil donútil odsúdených, aby skôr ako ich obesia, zlízali jazykmi každú krvavú škvrnu v domoch obetí. Pre Indov to znamenalo pohanu pred smrťou.

V Lakhnaú rozzúrení anglickí vojaci nemilosrdne zabíjali sipáhíov.

Popravy pokračovali a nadobúdali obrovské rozmery.

Za dvanásť dní tak zahynulo na šibenici alebo zastrelením tritisíc domorodcov. Do toho nerátame sipáhíov, ktorí padli v boji.

Podľa celkového odhadu začiatkom roku 1859 bolo zabitých vyše stodvadsaťtisíc domorodých vojakov a vyše dvestotisíc civilov, pričom často zahynuli aj nevinní. Právom sa proti tomu ozval protest v anglickom parlamente.

Pre pochopenie nášho príbehu bolo dôležité uviesť takýto smutný výpočet. Teraz si čitateľ iste vie predstaviť neuhasiteľnú nenávisť a túžbu po pomste, ktorá zostala v srdciach porazených i víťazov. Angličania aj po desiatich rokoch smútili nad obeťami Kánpuru a Lakhnaú.

Ďalej sa stručne zmienime o vojenských podujatiach proti vzbúrencom.

Ako prvú treba spomenúť výpravu do Pandžábu, v ktorej padol sir John Laurence.

Potom nasledovalo obliehanie Dillí, centra povstania. Tu sa opevnili tisícky utečencov a tu vyhlásili za cisára Indie Mohameda Šacha Bahadura. Obliehanie trvalo od 13. júna do 19. septembra a počas neho padli generáli sir Harry Barnard a John Nicholson.

V tom čase, keď sa Nana Sahib dal korunovať v pevnosti Bilhur, generál Havelock práve smeroval do Kánpuru. Prišiel tam 17. júla, teda neskoro na to, aby zabránil masakre. Nana Sahib stačil utiecť s piatimi tisíckami mužov a so štyridsiatimi kanónmi.

Potom Havelock podnikol prvú výpravu do kráľovstva Audh. 28. júla prekročil Gangu a iba s tisíc sedemsto mužmi a desiatimi kanónmi tiahol na Lakhnaú.

Tu prichádzajú na scénu sir Colin Campbell a náčelník štábu sir James Outram. Obliehanie Lakhnaú trvalo osemdesiatsedem dní a stálo život sira Henryho Lawrenca a generála Havelocka.

Colin Campbell musel pochodovať na Kánpur a aj sa mu ho podarilo dobyť.

Ďalšie vojská zatiaľ oslobodzovali Mohir, mesto v centrálnej Indii, a podnikali výpravu do kráľovstva Malva.

Začiatkom roku 1858 Campbell a Outram zorganizovali druhú výpravu do kráľovstva Audh. Celkom sa na výprave zúčastnilo dvadsaťpäťtisíc vojakov, ku ktorým sa mal pripojiť nepálsky maharadža s dvanásťtisíc Gurkhami. Ale povstalecká armáda princeznej - Begum mala sto dvadsaťtisíc mužov a mesto Lakhnaú sedem až osemtisíc obyvateľov. Po niekoľkých bitkách sa Angličania zmocnili časti mesta pri rieke Gómatí. Begum so synom ešte vzdorovali v paláci Musa Bagh a aj moslimský náčelník vzbúrencov sa odmietol vzdať. V ďalších bojoch túto dôležitú pevnosť vzbúrených sipáhíov Angličania napokon úplne dobyli.

V mesiaci apríli povstanie vstupovalo do poslednej fázy. Podnikla sa výprava do Rohilkhandu, kam sa uchýlilo veľa utečencov. Kráľovská armáda sa sústredila na mesto Barélí. Spočiatku sa jej nedarilo, no 5. mája prišiel Campbell a mesto dobyl. Vzbúrenci stačili ujsť.

Približne v rovnakom čase sir Hugh Rose podnikal výpravy v centrálnej Indii. Tento generál v prvých januárových dňoch 1858 vykročil ku Sangu v kráľovstve Bhópál, 3. februára oslobodil tamojšiu posádku, o desať dní neskôr dobyl pevnosť Gurakota, predral sa cez úzke prechody pohoria Vindhja a Mandapuru, prešiel cez Bétvu a ocitol sa pred Džhánsí, ktoré bránilo jedenásťtisíc vzbúrencov pod velením rání. 22. marca mesto obkľúčil za veľkých horúčav. Dvetisíc mužov vyslal, aby zahatali cestu dvadsaťtisícovému vojsku vzbúreneckého veliteľa Tantiu Topiho. Porazil ho na hlavu a 2. apríla zaútočil na mesto, dostal sa cez hradby a zmocnil sa pevnosti, odkiaľ rání práve utiekla. Potom zaútočil na ďalšiu pevnosť, kam sa uchýlili rání s Tantiom Topim. Dobyl ju 22. mája po hrdinskom útoku a ďalej prenasledoval rání. Spojil sa s veliteľom brigády Napierom a porazili vzbúrencov pri Morare. Po triumfálnej výprave sa vrátili do Bombaja.

Rání zahynula v bitke pri Girde. Túto obávanú kráľovnú, najvernejšiu nabobovu družku, zabil sir Edward Munro.

Nana Sahib nad mŕtvolou lady Munroovej v Kánpure a plukovník nad mŕtvolou rání v Girde - to boli dvaja muži predstavujúci vzburu a jej potlačenie, dvaja nepriatelia na život a na smrť. Keby sa raz stretli, malo by to strašné následky.

V tom čase povstanie bolo už potlačené. 2. novembra Campbell zlikvidoval posledné zvyšky vzbúrencov a pochytal niekoľkých významných vodcov. No Beni Madho, Nana Sahib, jeho brat Balao Rao a princezná Begum ušli do pohraničnej oblasti Nepálu. Koncom roka sa rozšíril chýr, že sa uchýlili niekde na pomedzie nepálskeho a audhského kráľovstva. Campbell ich prenasledoval až tam, no utečenci prekročili hranice. Až v prvých februárových dňoch roku 1859 ich jedna anglická brigáda mohla prenasledovať do Nepálu. V tejto brigáde bol plukovník Munro. Beniho Madhu zabili, Begum a jej syna najprv zajali a potom im dovolili usídliť sa v hlavnom meste Nepálu. Čo sa týka Nanu Sahiba a jeho brata, dlho ich považovali za mŕtvych. Nebola to však pravda.

Povstanie bolo teda úplne potlačené. Tantia Topi, táto pozoruhodná postava indickej drámy, odvážny muž a šikovný politik, zomrel na popravisku v Sipri 15. apríla.

Keby sa povstanie bolo rozšírilo na celý polostrov, Angličania mohli prísť o Indiu. No aj tak spôsobilo zánik slávnej Indickej spoločnosti.

1. novembra 1858 sa do sveta rozletelo vyhlásenie v dvadsiatich jazykoch, ktoré oznamovalo, že jej veličenstvo Viktória Beatrix, anglická kráľovná, prevzala moc v Indii. O niekoľko rokov neskôr ju korunovali za indickú cisárovnú.

Nová vláda porobila zásadné zmeny. Hlavného guvernéra nahradil miestokráľ, guvernérov provincií Madrás a Bombaj menovala kráľovná, hlavných veliteľov a členov indickej správy vyberal štátny zástupca.

Čo sa týka kráľovskej armády, po povstaní sipáhíov sa počet mužov zvýšil o sedemnásťtisíc.

V domorodom vojsku zostali pešie a jazdecké pluky, no delostrelectvo takmer bez výnimky prešlo do rúk Európanov.

Takéto pomery v administratíve a v armáde panovali v Indii v čase nášho príbehu.

Napriek tomu si Angličania mali uvedomiť, že nezvíťazili raz navždy. Ako správne povedal pán Grandidier, mali šťastie, že v tejto veľkej, nádhernej krajine našli šikovný, civilizovaný a poddajný ľud, dlhým vývojom uspôsobený na znášanie každého jarma. Poslušnosť však má svoje hranice, a keď je jarmo priťažké, hlavy sa zdvihnú a rozbijú ho.

IV

V hlbinách ellorských jaskýň

Mahárátsky princ Dandu Pant, adoptívny syn Badži Raa, vladára v Punahu. jednoducho Nana Sahib, bol možno jediným vodcom povstania sipáhíov, čo zostal nažive. Po čase opustil bezpečný úkryt v Nepále a odvážil sa prísť až do provincií na Dekanskej plošine. Bol to udatný muž, zvyknutý na číhajúce nebezpečenstvá, nekonečne prefíkaný, ktorý sa vyznal v umení zmiasť prenasledovateľa, zahladiť po sebe stopy. Angličanov smrteľne nenávidel, po krvavom potlačení povstania ešte väčšmi ako predtým.

Nana Sahib bol dedičom Badži Raa, a keď ten v roku 1851 zomrel, anglická Spoločnosť odmietla vyplácať dedičovi penziu vo výške dvoch miliónov frankov, na ktorú mal nárok. To bola jedna z príčin nabobovej nenávisti.

V čo mohol Nana Sahib ešte dúfať? Povstanie predsa potlačili. Anglická vláda postupne nahrádzala Indickú spoločnosť a držala celý polostrov v oveľa pevnejších rukách ako združenie obchodníkov. Domorodé vojsko úplne zreorganizovali. Nana možno zamýšľal podnietiť národné hnutie v najnižších vrstvách indickej spoločnosti. Maharadža si dobre uvedomoval, že sa vie o jeho pobyte v aurangábádskej provincii, že o tom upovedomili miestokráľa v Kalkate a že na jeho hlavu vypísali odmenu. Preto musel ihned ujsť a vyhľadať si dajaký bezpečný úkryt, kde by ho polícia nenašla.

V onej noci zo 6. na 7. marca Nana konal cieľavedome. Kraj poznal do najmenšej podrobnosti. Rozhodol sa, že zájde do Ellory, vzdialenej dvadsaťpäť míľ od Aurangábádu. Tam žil jeden jeho spoločník.

Bola tmavá noc. Nepravý fakír sa najprv presvedčil, či ho niekto nesleduje, a zamieril k mauzóleu, ktoré postavili nedaleko za mestom na počesť mohamedánskeho svätca Ša Sufiho. Vravelo sa, že jeho relikvie majú zázračnú moc. Kňazi i mnísi už spali. Nana mohol pokojne prejsť.

O štyri míle ďalej na sever stála na žulovom bloku nedobytná pevnosť Daulutábad. Táto pevnosť sa dvíhala uprostred šírej roviny do výšky dvesto štyridsať stôp. Keď ju nabob zazrel, spomenul si, že jeden z jeho predkov, vládca Dekanu, chcel vybudovať svoje sídlo v priestrannom meste na úpätí pevnosti. Bola by to bývala vynikajúca pozícia, vhodná najmä ako centrum vzbúreneckého hnutia v tejto časti Indie. Nana Sahib nenávistné zazrel na pevnosť, ktorá teraz patrila nepriateľom.

Pomaličky sa kraj začínal vlniť. Nana nespomalil, ponáhľal sa ku strmým svahom. Za noc chcel prejsť dvadsaťpäť míľ. Dúfal, že v Ellore si bude môcť v bezpečí odpočinúť. Preto sa nezastavil v nijakom hostinci ani v opustenom domci, kde by si bol mohol hodinku-dve pospať.

Na svitaní utečenec obišiel dedinu Rázah, v ktorej sa nachádza jednoduchý pomník slávneho mongolského cára Aurang Zeba. Napokon sa priblížil k povestnej skupine jaskýň, ktoré dostali meno podľa dedinky Ellora.

V kopci trčiacom do oblohy ako rožok je tridsať dutín. Sú to štyri chrámy, dvadsaťštyri kláštorov a zopár menej dôležitých jaskýň. V čadičovom lome dlho ťažili kameň, nebol však určený pre staviteľské diela roztrúsené po celom polostrove. Použili ho výhradne na zariadenie dutín v masíve, z ktorých sa stali kláštorné stavby - vihary alebo chrámy.

Najpozoruhodnejší z týchto chrámov je Kailas. Predstavte si kamenný blok vysoký sto dvadsať stôp s obvodom šesťsto stôp. Tento blok s neuveriteľnou odvahou vykrojili zo samého kopca. Okolo neho ťažili čadič, až vznikol dvor dlhý tristo šesťdesiat a široký sto osemdesiatšesť stôp. Potom sa do bloku pustili stavitelia podobne ako sochár do kúska slonoviny. Zvonku vytesali stĺpy a na nich pyramidiony - ozdobné pyradímovité zakončenia, zaokrúhlili kupoly, opracovali kameň na basreliéfy, na ktorých sú vytesané obrovské slony, takže sa zdá, akoby podopierali budovu. Vo vnútri vyhĺbili priestrannú sálu s bočnými kaplnkami. Jej klenbu podopierajú stĺpy vytesané z onoho bloku. Takto zo spomínaného monolitu vybudovali - nie postavili - unikátny chrám na svete, ktorý sa vyrovná najnádhernejším staviteľským pamiatkam v Indii a môže sa porovnávať s podzemnými kryptami starovekého Egypta.

Dnes je chrám spustnutý. Čas na ňom zanechal stopy. Chrám má tisíc rokov, čo pre dielo prírody znamená iba raný vek, no pre ľudské dielo starobu a úpadok. Dolu v ľavej bočnej časti vzniklo niekoľko hlbokých puklín. Jedným takýmto otvorom, napoly zakrytým zadkom podopierajúceho slona, sa Nana Sahib nepozorovane prešmykol. Nikto nevedel o jeho príchode do Ellory.

Puklina sa vnútri rozširovala do tmavej chodby, ktorá prechádzala cez základy a ústila pod jednou celou do akejsi krypty, či skôr cisterny, teraz suchej. Kedysi slúžila ako zásobáreň dažďovej vody.

Len čo Nana vstúpil do chodby, zapískal, a hneď dostal odpoveď. V tme zažiarilo svetlo.

O chvíľu sa zjavil Ind s lampášom v ruke.

- Zahas svetlo! - povedal Nana Sahib.

- To si ty, Dandu Pant? - spýtal sa Ind a hneď zahasil lampáš.

- Ja, brat.

- Čo sa...?

- Najprv mi daj najesť, - prerušil ho Nana. - Potom sa porozprávame. Pri reči ani pri jedle nepotrebujem vidieť. Tu máš ruku, veď ma!

Ind chytil Nanu Sahiba za ruku a zaviedol ho do kúta úzkej krypty. Uložil ho na lôžko zo suchej trávy, z ktorého práve vstal, keď ho fakírovo zapísknutie vytrhlo zo spánku.

Tento muž, navyknutý na pohyb v tme, hneď našiel dajaké potraviny - chlieb a akúsi paštétu z kuracieho mäsa obľúbenú v Indii a k tomu pol pinty tuhého araku - likéru vyrobeného z kokosovej šťavy a cukru.

Nana mlčky jedol a pil. Zomieral od hladu a od únavy. Oči mu svietili v tme ako tigrovi.

Ind nehybne čakal, kedy nabob začne rozprávať. Bol to Balao Rao, vlastný brat Nanu Sahiba.

Balao Rao bol od Dandu Panta starší sotva o rok. Podobal sa mu takmer na nerozoznanie. A čo sa týka zmýšľania, boli úplne rovnakí. Obidvaja rovnako nenávideli Angličanov, s rovnakou vynaliezavosťou kuli plány a s rovnakou krutosťou ich uskutočňovali. Počas celého povstania sa bratia od seba neodlúčili.

Po porážke spolu putovali na nepálske hranice. A teraz ich spájala jediná

myšlienka: znovu začať boj. Obaja boli pripravení konať.

Keď sa Nana najedol, oprel si hlavu do dlaní a chvíľu mlčal. Balao Rao mlčal tiež. Domnieval sa, že brat si chce pospať.

Ale Dandu Pant zdvihol hlavu a chytil brata za ruku.

- Spoznali ma na okolí Bombaja! - povedal. - Na moju hlavu guvernér vypísal odmenu. Ten, kto vydá Nanu Sahiba, dostane dvetisíc libier.

- Dandu Pant! Tvoja hlava je hodna oveľa viac! - zvolal Balao Rao. - To by možno bola cena mojej hlavy. No o tri mesiace budú za obidve núkať dvadsaťtisíc!

- Áno, - odvetil Nana, - o tri mesiace, 23. júna, bude výročie bitky pri Plassey, ktorej sté výročie v roku 1857 malo uzrieť koniec anglickej nadvlády a zrovnoprávnenie slnečnej rasy. Naši proroci to predpovedali. Naši bardi to ospievali.

O tri mesiace, brat, uplynie sto deväť rokov, a po indickej pôde ešte šliape noha votrelca.

- Dandu Pant, - povedal Balao Rao, - to, čo sa nepodarilo v roku 1857, môže a musí sa podariť o desať rokov neskôr. V rokoch 1827, 1837, 1847 boli v Indii vzbury. Každých desať rokov Indov zachváti odbojná horúčka. A v tomto roku sa konečne uzdravia v potokoch európskej krvi.

- Nech nás sprevádza Brahma! - zašepkal Nana. - Trest za trest! Beda veliteľom kráľovskej armády, ktorých nepobili naši sipáhíovia! Mŕtvi sú Lawrence, Barnard, Hope, Napier, Hobson, Havelock! Ale Campbell a Rose žijú. A žije aj ten, koho najväčšmi nenávidím, plukovník Munro, ten katov syn, ktorý dal priviazať Indov ku kanónom a ktorý zabil moju rání! Nech sa mi dostane do rúk, a uvidí, že som nezabudol na všetky hrôzy, čo na nás popáchali Angličania! Uvidí, že som nezabudol, ako prisahal, že ma zabije, a ako som aj ja prisahal, že zabijem jeho!

- Veď odišiel z armády, - povedal Balao Rao.

- Ach! Príde naspäť, len čo sa niečo začne robiť. No ak vzbura stroskotá, pôjdem za ním až do bungalova v Kalkate a prepichnem ho!

- Dobre, ale čo teraz?...

- Teraz treba pokračovať v začatom diele. Bude to národné hnutie. Nech sa len zdvihnú Indovia na poliach a v dedinách a sipáhíovia si s nimi čoskoro nájdu spoločnú reč! Prešiel som stred a sever Dekanu. Všade som našiel ľudí podobného zmýšľania. Nieto dediny či mestečka, kde by obyvatelia neboli ochotní konať. Brahmani sfanatizujú ľud. V určenej chvíli na dohodnuté znamenie povstanú milióny Indov a kráľovská armáda bude zničená.

- A Dandu Pant?... - spýtal sa Balao Rao a chytil brata za ruku.

- Dandu Pant, - odvetil Nana, - už nebude vládnuť len v pevnosti Bilhur, ale v celej posvätnej zemi Indov!

Nana Sahib sa odmlčal a so skríženými rukami sa zahľadel do budúcnosti.

Balao Rao sa ho neodvážil vyrušiť. Páčilo sa mu, ako sa tá vášnivá duša sama od seba zapaľuje, a podľa potreby bol ochotný pridať jej vlastného ohňa. Nana Sahib mal v bratovi nekonečne blízkeho spoločníka, nebojácneho radcu, ktorý ho tlačil k cieľu. Bolo to jeho druhé ja.

Po chvíli Nana zdvihol hlavu a vrátil sa do prítomnosti.

- Kde sú naši druhovia? - spýtal sa.

- V jaskyniach pri Adžante, kde nás majú čakať podľa dohody, - odvetil Balao Rao.

- A naše kone?

- Sú neďaleko, na ceste z Ellory do Burgami.

- Stráži ich Kálagani?

- On, brat. Je o ne dobre postarané, sú odpočinuté, len ich osedlať.

- Nuž poďme, - povedal Nana. - V Adžante musíme byť pred svitaním.

- A kam pôjdeme potom? Neskríži tento náhly útek tvoje plány?

- Nie, - odvetil Nana Sahib. - Pôjdeme do pohoria Satpura, kde poznám každý chodník a kde sa nemusím báť anglickej polície. A navyše tam budeme na území Bilhov a Gaundov, ktorí zostali verní našej veci. Tam vyčkáme príhodnú chvíľu. Uprostred hornatého kraja Vindhja stále žije vzbúrenecký duch.

- Poďme teda! - povedal Balao Rao. - Sľúbili za teba dvetisíc libier! Ľahko je vypísať odmenu na hlavu, no ťažšie je tú hlavu chytiť!

- Nechytia ju, - odvetil Nana Sahib. - Nestrácajme čas, brat, na cestu!

Balao Rao vošiel do tmavej chodby a istým krokom smeroval k východu. Keď prišiel k pukline za kamenným slonom, vystrčil hlavu, poobzeral sa napravo i naľavo, a len potom vyšiel von. Z opatrnosti sa šiel pozrieť aj na chodník, čo viedol súbežne s hlavnou osou chrámu, a keď nikde nevidel nič podozrivé, zapískal na znamenie, že cesta je voľná.

O chvíľu dvaja bratia vyšli z umele vyhĺbeného údolia dlhého pol míle, ktoré bolo celé prevŕtané galériami, klenbami, dutinami vybudovanými stupňovite do značnej výšky. Vyhli sa mohamedánskemu mauzóleu, čo slúžilo za útulok pocestným, mníchom a najrozličnejším zvedavcom, ktorí sa prišli pozrieť na ellorský zázrak. Obišli dedinu Rázah a ocitli sa na ceste z Adžanty do Burgami. Adžanta bola od Ellory vzdialená päťdesiat míľ - asi osemdesiat kilometrov. Nana tu už však nebol utečenec bez dopravného prostriedku ako v Aurangábáde. Na ceste čakali bratov tri kone. Strážil ich Ind Kálagani, verný služobník Dandu Panta. Kone boli ukryté v hustom lese míľu od dediny. Nana Sahib, Balao Rao a Kálagani vysadli na kone a odklusali smerom k Adžante. Nebolo nič zvláštne vidieť fakíra na koni. Veľa podobných žobravých pútnikov si pýtalo almužnu zo sedla.

V tomto ročnom období cesta bola pustá. Nana a jeho dvaja spoločníci napredovali rýchlo a bez obáv, že by ich niečo mohlo vyrušiť. Zastavovali sa len preto, aby si zvieratá oddýchli. Vtedy sa aj cestujúci posilnili zo zásob, čo Kálagani nosil pod kostrou sedla. Vyhýbali sa dedinám, usadlostiam a vôbec obývaným miestam.

Okolitá krajina bola rovná, jednotvárna. Všade bolo vidieť vresoviská prechádzajúce niekde do hustej džungle. Ako sa jazdci blížili k Adžante, kraj sa začínal vlniť.

V malom údolí, vo vzdialenosti asi pol míle od spomenutej dediny, sa nachádzali nádherné jaskyne, ktoré mohli súperiť s ellorskými.

Nana Sahib teda nemusel prechádzať cez dedinu, kde už zrejme bolo vylepené guvernérovo oznámenie.

Pätnásť hodín po tom, čo odišli z Ellory, sa bratia pustili po úzkom chodníku do údolia. Tam v skalnom masíve nad závratnými priepasťami stálo dvadsaťsedem chrámov.

Noc bola jasná, obloha plná hviezd, ale bezmesačná. Na tmavom pozadí sa črtali čierne siluety vysokých stromov. Rástli tu banyany - bengálske figovníky s rozložitými korunami a vzdušnými koreňmi. Vzduch bol nehybný, ani lístok sa nepohol. Všade panovalo ticho. Iba z diaľky tlmene doliehal šum bystriny, čo tiekla dolu v rokline. Keď sa kone priblížili k vodopádu, šum sa zmenil na ozajstné hučanie. Voda sa valila z výšky päťdesiat siah a rozprašovala sa na výstupkoch skál z čadiča a z kremeňa. Kvapôčky vody vírili nad chodníkom a keby v tú peknú jarnú noc bol svietil mesiac, boli by žiarili farbami dúhy.

Nana Sahib, Balao Rao a Kálagani boli na mieste. Za prudkou zákrutou sa rozprestieralo údolie s pamiatkami budhistickej architektúry. Múry chrámov boli ozdobené záplavou stĺpov, ružíc, arabesiek, figúr obrovských zvierat fantastických tvarov. Vnútri boli vyhĺbené cely pre mníchov, strážcov týchto posvätných obydlí. Niektoré fresky akoby boli vyhotovené iba nedávno. Boli na nich zobrazené slávnostné kráľovské ceremónie, náboženské procesie, bitky s dobovými zbraňami, aké sa používali v starobylej Indii na začiatku nášho letopočtu.

Nana Sahib poznal všetky tajomstvá záhadných krýpt. Počas povstania tu on i jeho spoločníci hľadali záchranu, keď ich prenasledovalo anglické vojsko. Poznal podzemné chodby, ktoré ich spájali, poznal aj najužšie tunely v masíve kremeňa, pochmúrne kanály pod každým rohom, a tisíce odbočiek v labyrinte, ktorého rozvetvenie by bolo unavilo aj najtrpezlivejších. Nana Sahib tu nemohol zablúdiť ani potme.

Nabob zamieril istým krokom k jednej z menej známych dutín. Otvor do nej bol zamaskovaný hustým krovím a hromadou veľkých kameňov. Zdalo sa, že kamene sa tam kedysi dávno zosunuli pri závale. Niektoré boli porozhadzované medzi kríkmi a zriedkavými rastlinami, čo sa zachytili na skale.

Nana Sahib na znamenie príchodu len poškrabal nechtom o stenu pri otvore.

O chvíľu sa medzi halúzkami zjavili dve či tri hlavy, potom desať, dvadsať. Čoskoro bolo vidieť, ako sa medzi kameňmi preplietajú ako hady akísi muži. Vytvorili skupinu štyridsiatich dobre ozbrojených bojovníkov.

- Vpred! - zavelil Nana Sahib.

Verní spoločníci ho bez jediného slovka nasledovali. Na nič sa nespytovali, boli pripravení ísť hoci aj na smrť, keď im to vodca rozkáže. Šli pešo, ale pohybovali sa tak rýchlo ako na koňoch.

Skupina vykročila po chodníku, ktorý lemoval priepasť, stúpal na sever a prechádzal cez horský chrbát. Po hodine pochodu sa dostala na cestu, čo ústila do priesmykov v pohorí Satpura.

Na úsvite skupina prešla cez odbočku železnice z Bombaja do Iláhábádu a potom aj cez hlavnú trať.

V tom čase tadiaľ práve plnou rýchlosťou prechádzal vlak z Kalkaty. Oblakmi bielej pary zahalil nádherné figovníky popri ceste a pískaním vyplašil zver v džungli.

Nabob zastavil koňa, ukázal na prechádzajúci vlak a zvolal:

- Len si choď a oznám miestokráľovi Indie, že Nana Sahib ešte žije a že túto prekliatu železnicu pokropí krvou dobyvateľov!

V

Oceľový obor

Ráno 6. mája cestujúci na hlavnej ceste z Kalkaty do Čandernagaru zažili nezvyčajné prekvapenie. Či išlo o mužov, ženy, deti, Indov alebo Angličanov, všetci boli úplne ohromení. A treba priznať, že právom.

Pri východe slnka sa z okrajového predmestia spomedzi davu zvedavcov vyhrnul čudný záprah - ak sa tak vôbec dá nazvať onen nevídaný stroj, ktorý sa pohyboval po nábreží Huglí, ramena rieky Gangy.

Na čele záprahu šiel gigantický slon vysoký dvadsať, dlhý tridsať stôp a primerane široký. Napredoval pokojne a akosi tajomne. Chobot mal spolovice ohnutý ako obrovský roh hojnosti, koniec mu trčal hore. Kly, celé pozlátené, vyčnievali z velikánskej čeľuste ako dve hrozivé kosy. Tmavozelené telo s nepravidelnými škvrnami pokrývala bohatá drapéria žiarivých farieb lemovaná veľkými strapcami z krútenej šnúry. Vynikali na nej zlaté a strieborné filigránske výšivky. Na chrbte slona sa týčila ozdobná vežička s kupolou zaokrúhlenou na indický spôsob. Jej steny boli zhotovené z veľkých šošovkovitých skiel ako lodné okienka v kajute.

Tento slon ťahal za sebou akýsi vlak skladajúci sa z dvoch veľkých vozňov, lepšie povedané domčekov či pojazdných bungalovov. Ich kolesá mali hlavy, spice a bahory, no bolo z nich vidieť iba horný úsek. Pohybovali sa totiž v akýchsi bubnoch, ktoré skrývali dolnú časť týchto obrovských nástrojov pohybu. Článkovaná kĺbová chodbička spájala prvý vozeň s druhým.

Ako mohol jeden slon ťahať dve také masívne konštrukcie, a to bez zjavnej námahy? Široké laby zvieraťa sa dvíhali a klesali s automatickou presnosťou. Slon prechádzal z kroku do klusu bez toho, že by ho poháňal nejaký pohonič.

Tomu sa okoloidúci najväčšmi čudovali, ak sa, pravda, nachádzali vo väčšej vzdialenosti od zvieraťa. Ak sa však k nemu priblížili, odhalili príčinu a údiv vystriedal obdiv.

Najprv človeku udrelo do uší temné hučanie, veľmi podobné zvukom, aké vydávajú títo obri indickej fauny. Zo vztýčeného chobota v malých prestávkach unikali kúdoly pary.

A predsa to bol slon! Drsná tmavozelená koža bezpochyby pokrývala mocnú kostru, ktorou príroda obdarila tlstokožcov. Oči mu žiarili ako živému. Končatiny sa mu pohybovali.

Keby sa však dajaký zvedavec bol odvážil položiť ruku na obrovské zviera, hned by sa všetko bolo vysvetlilo. Bola to iba obdivuhodná napodobenina, prejavujúca očividné znaky života.

Slon bol vyrobený z oceľového plechu a v jeho útrobách sa skrývala celá lokomotíva.

Čo sa týka vozňov, bolo to pojazdné obydlie, ktoré navrhol inžinier.

V prvom vozni býval plukovník Munro, kapitán Hod, inžinier Banks a ja.

V druhom býval seržant Mac Neil a služobníctvo.

Banks dodržal sľub, plukovník Munro takisto, a preto sme sa 6. mája ráno vydali na cestu s týmto čudesným záprahom. Chceli sme si pozrieť severnú časť indického polostrova.

Prečo však ten umelý slon? Prečo toľká fantázia v rozpore s triezvym anglickým rozumom? Nikto doteraz nepomyslel na to, aby dal lokomotíve, ktorá sa mala pohybovať po koľajniciach alebo po makadame hlavných ciest, tvar akéhokoľvek štvornožca!

Musím sa priznať, že keď sme po prvý raz uzreli ten prekvapujúci stroj, boli sme ohromení. Na nášho priateľa Banksa sa zosypal príval otázok ako a prečo. Túto cestnú lokomotívu zostrojili podľa jeho plánov a pod jeho vedením. Odkiaľ mu prišla na um myšlienka skryť ju medzi oceľové steny mechanického obra?

- Priatelia, - vážne odpovedal Banks, - poznáte bhutánskeho radžu?

- Poznám ho, - odvetil kapitán Hod, - či lepšie povedané poznal som ho, lebo pred troma mesiacmi zomrel.

- Nuž a skôr ako zomrel, - pokračoval inžinier, - radža z Bhutánu samozrejme žil, no nie tak ako ostatní. Miloval nádheru, pompu, nech sa to týkalo čohokoľvek. Necúvol pred ničím, čo si raz vzal do hlavy. V jeho mozgu sa rodili samé nemožnosti a keby nebol mal nevyčerpateľnú peňaženku, raz-dva by sa bol ocitol na mizine. Bol taký bohatý ako niekdajší nabobovia. V pokladniciach mal rupií ani pliev. Nemal inú robotu ako míňať svoje peniaze, no nemíňal ich tak hlúpo a prízemné ako ostatní boháči. Raz mu zišla na um myšlienka, ktorá ho opantala celého, takže ani spávať nemohol. Za taký nápad by sa nebol musel hanbiť ani Šalamún, keby, pravdaže, za jeho čias boli poznali paru. Išlo o úplne nový druh cestovania, o záprah, o akom nikto nesníval. Keďže ma poznal, zavolal si ma k sebe a načrtol mi plán nového dopravného prostriedku. Ak sa nazdávate, priatelia, že som sa nad radžovým návrhom zasmial, mýlite sa. Považoval som za prirodzené, že takáto grandiózna myšlienka sa zrodila v hlave indického vládcu. Želal som si, aby som ju mohol čím skôr realizovať a aby som uspokojil môjho poetického zákazníka i samého seba. Normálny inžinier nemá každý deň príležitosť dotknúť sa fantastična a umiestniť svoj výtvor do knihy rozprávok Tisíc a jednej noci. Radžova fantázia sa však dala uskutočniť. Viete, čo sa urobilo, čo sa robí a čo sa ešte len urobí v oblasti mechaniky. Pustil som sa teda do roboty. Do plášťa z oceľového plechu znázorňujúceho slona som umiestnil kotol, náležitý mechanizmus a tender lokomotívy so všetkým potrebným. Umelý chobot, ktorý sa môže ľubovoľne dvíhať a klesať, mi poslúžil ako komín. Výstredný kotúč mi umožnil zapriahnuť nohy môjho zvieraťa ku kolesám stroja. Z očí sa stali dva reflektory, ktoré vrhali dva prúdy elektrického svetla. A umelý slon bol hotový. Ale jeho vznik nebol taký jednoduchý, ako by sa zdalo. Do cesty sa mi postavilo veľa prekážok a mnohé z nich som nepreskočil na prvý raz. Motor ma stál veľa bezsenných nocí. A práve tak môjho radžu. Ten od samej nedočkavosti nemohol vydržať a väčšinu času strávil v mojich dielňach. No zomrel práve vtedy, keď slon mal vyjsť na prvú prechádzku. Nešťastník už nestihol vyskúšať svoj pojazdný dom. Jeho dedičia, ktorí neoplývali fantáziou tak ako on, sa stroja poverčivo báli a považovali ho za dielo pomätenca. Preto sa ho chceli čím prv zbaviť za smiešnu cenu. Nuž ja som to všetko kúpil na plukovníkov účet. Teraz viete, priatelia, prečo my jediní na svete - a za to vám ručím - máme k dispozícii parného slona o sile osemdesiat koní predstavujúcej tristo kilogrammetrov!

- Bravo, Banks, bravo! - zvolal kapitán Hod. - Inžinier, ktorý je súčasne umelcom, poetom železa a ocele, to je skutočne veľká zriedkavosť!

- Keďže teda radža zomrel a ja som kúpil jeho ekvipáž, - pokračoval inžinier, - neodvážil som sa zničiť slona a využiť lokomotívu v jej normálnej podobe.

- A dobre ste urobili, tisíc ráz dobre! - prerušil ho kapitán. - Náš slon je nádherný, nádherný! Aký rozruch narobí toto gigantické zviera, keď nás povezie pláňami a džungľami Indie! Nápad sa zrodil v radžovej hlave, no my ho využijeme! Pravda, plukovník?

Na plukovníkovej tvári sa zjavil náznak úsmevu. Znamenalo to, že plukovník Munro úplne súhlasí s tým, čo povedal kapitán Hod. O ceste bolo teda rozhodnuté. A tak oceľový slon musel ťahať pojazdné obydlie štyroch Angličanov namiesto toho, aby vo všetkej sláve prevážal jedného z najbohatších radžov indického polostrova.

Teraz sa pozrime bližšie na cestnú lokomotívu, v ktorej inžinier Banks dômyselne využil všetky výdobytky modernej techniky.

Medzi štyrmi kolesami sa nachádzala sústava mechanizmov, valcov, ojníc, posúvačov a výstredných kotúčov, ktorú zakrýval plášť kotla. Tento trúbkový kotol bez spätného zápalu mal šesťdesiat metrov štvorcových povrchu, ktorý sa ohrieval. Kotol bol umiestnený v prednej časti plášťa slona. V zadnej časti bol tender so zásobami vody a paliva. Kotol i tender boli namontované na tom istom telese a oddeľovalo ich miesto pre kuriča. Strojvodca sedel v nepriestrelnej vežičke, ktorá vyčnievala nad slonom a kde sme sa v prípade vážneho ohrozenia mohli všetci schovať. Strojvodca dozeral na poistné ventily a na manometer označujúci tlak pary. Rukou ovládal regulátor prívodu pary a páku, ktorá hýbala posúvačmi a tak spôsobovala pohyb stroja dopredu alebo dozadu. Cez silné šošovkovité sklá umiestnené v úzkych obručiach sledoval cestu pred sebou a pedálom ovládal smerovanie predných kolies, čo mu umožňovalo prechádzať cez všetky zákruty.

Kotol i tender spočívali na pružinách z najlepšej ocele pripojených na nápravy. Tieto pružiny potláčali otrasy spôsobené nerovnosťami pôdy. Kolesá boli skonštruované tak, aby vydržali každé zaťaženie. Na bahoroch boli zárezy, aby sa zahrýzali do terénu a nešmýkali sa.

Ako nám povedal Banks, celková sila stroja predstavovala osemdesiat koni, no mohlo sa dosiahnuť až sto päťdesiat bez obáv, že by hrozil výbuch. Stroj vyrobený podľa princípov Fieldovho systému bol dvojvalcový s meniteľnou rozpínavosťou. Celý mechanizmus bol hermeticky uzavretý v obale, aby doň nevnikal prach z ciest a nepoškodzoval jednotlivé súčiastky. Zdokonalenie stroja spočívalo v tom, že spotreboval málo, a produkoval veľa. Na mrežiach ohniska mohlo horieť rôzne palivo. Čo sa týka priemernej rýchlosti cestnej lokomotívy, inžinier hovoril o dvadsiatich piatich kilometroch za hodinu, ale na vhodnom teréne stroj dosiahol až štyridsať. Ako som spomenul, nehrozilo nám nebezpečenstvo, že by sme sa začali šmýkať. Bránili tomu zárezy na obvode kolies a skutočnosť, že hmotnosť stroja spočívajúceho na prvotriednych perách bola perfektne rozložená a výkyvy pri pohybe sa hned vyrovnávali. Kolesá boli ľahko ovládateľné vzdušnými brzdami, ktoré umožňovali buď postupné pribrzdenie, alebo momentálne zablokovanie - stroj takmer okamžite zastal.

Pozoruhodné bolo, s akou ľahkosťou stroj stúpal do svahu. Banks dosiahol vynikajúce výsledky, keď zvážil, ako pôsobí hmotnosť a hnacia sila na každý piest lokomotívy. Lokomotíva sa vyškriabala do svahu so sklonom desať až dvanásť centimetrov na meter, čo je úctyhodný výkon.

Napokon, Angličania vybudovali v Indii veľmi dobré cesty. Cestná sieť predstavuje dĺžku niekoľko tisíc míľ. Nášmu spôsobu dopravy tieto cesty výborne vyhovovali. Spomeňme len "Great Trunk Road", ktorá prechádza polostrovom neprerušene v dĺžke tisíc dvesto míľ, čo je približne dvetisíc kilometrov.

A teraz prejdime k "Steam Housu", čiže k nášmu Domu na paru, ako sme pomenovali príves, ktorý umelý slon ťahal za sebou.

Inžinier Banks kúpil od nabobových dedičov na účet plukovníka Munra nielen cestnú lokomotívu, ale aj prívesný vlak. Preto sa nečudujme, že ho skonštruovali podľa radžovej fantázie a na indický spôsob. Už som ho nazval pojazdným bungalovom a to meno si právom zaslúžil. Skladal sa z dvoch vozňov, ktoré svojím vzhľadom predstavovali výkvet domorodej architektúry.

Predstavte si dva druhy pagôd so strechami v podobe dvojitých kupol, s okennými arkiermi na vyrezávaných stĺpikoch - pilastroch, s ozdobami z rôznofarebných vzácnych driev a s nádhernými verandami vpredu i vzadu. Vyzeralo to, akoby obidve pagody neobyčajne ladných tvarov preniesli rovno zo svätého kopca Sonnaghuru.

Oceľový obor, ako sme ho nazvali, spolu s prívesom dvoch pagôd sa mal vydať na veľkú cestu. Aby bol opis tohto zázračného dopravného prostriedku úplný, treba dodať, že mohol aj plávať. Spodná časť slonieho tela obsahujúca kotol a stroj vytvárala ľahkú plechovú loď, ktorá sa držala na hladine pomocou dôvtipného rozmiestnenia vzduchových nádrží. Ak sa slonovi postavila do cesty vodná prekážka, obor do nej vkročil ťahajúc za sebou celý vlak. Ojnice uviedli slonie laby do pohybu a celý Steam House plával. V takej rozľahlej krajine, akou je India, kde je hojnosť riek, a mostov takmer niet, to bola neoceniteľná prednosť.

Taký bol náš vlak, jedinečný výtvor svojho druhu. Taký si ho iste predstavoval výnimočný radža z Bhutánu.

Ak Banks rešpektoval radžovu fantáziu, podľa ktorej lokomotíva mala podobu slona a vozne pripomínali pagody, vnútrajšok zariadil podľa anglického vkusu a pritom mal na pamäti, že musí slúžiť počas dlhej cesty.

Steam House sa skladal z dvoch vozňov, ktoré boli vnútri široké až šesť metrov. V dôsledku toho prečnievali cez nápravy, ktoré merali iba päť metrov. Keďže vozne spočívali na dlhých a neobyčajne poddajných podvozkoch, bolo v nich cítiť iba také slabé otrasy ako na dobre vybudovanej železnici.

Prvý voz bol dlhý pätnásť metrov. Vpredu mal elegantnú verandu na ľahkých stĺpikoch, chrániacu priestranný balkón, na ktorý sa pohodlne vmestilo dvanásť osôb. Dve okná a jedny dvere viedli do salónu, osvetleného okrem toho dvoma bočnými oknami. V salóne boli stôl, knižnica a mäkké pohovky po celej jeho šírke. Steny boli potiahnuté drahými vzorovanými látkami. Dlážku zakrýval hrubý koberec zo Smyrny. Pred oknami sa nachádzali akési rastlinné steny z voňavých vetiverových tráv. Na tieto steny neprestajne striekala voda, aby sa v salóne i v priľahlých miestnostiach udržal svieži vzduch. Na strope visela punka - akýsi ventilátor poháňaný hnacím remeňom počas chodu vlaku a počas zastávok pre zmenu niektorým zo sluhov. Proti horúčavám, dosahujúcim v niektorých letných mesiacoch až štyridsaťpäť stupňov v tieni, bolo treba bojovať všetkými dostupnými prostriedkami.

Oproti dverám na verandu boli druhé dvere z vzácneho dreva, ktoré viedli do jedálne. Do tejto miestnosti svetlo vnikalo nielen bočnými oknami, ale aj cez strop z matného skla. Uprostred stál stôl, okolo ktorého mohli sedieť ôsmi stolovníci. My sme boli iba štyria, takže sme mali dosť miesta. Okrem toho boli v jedálni príborníky a skrinky plné prepychového riadu zo striebra, zo skla a z porcelánu, ako si to vyžaduje anglické stolovanie. Všetky krehké predmety sa používali vo zvláštnych držiakoch - podobne ako na palube lode - ktoré ich mali chrániť pred nárazmi aj na tých najhorších cestách, ak by sme raz museli po nich ísť.

Ďalšie dvere na konci jedálne viedli do chodby ústiacej na zadný balkón, pred ktorým bola zase veranda. Pozdĺž tejto chodby sa nachádzali štyri izby osvetlené zboku. V každej bola posteľ, toaletný stolík, skrinka, pohovka. Tieto izby sa vyrovnali najluxusnejším kabínam na zaoceánskych parníkoch. V prvej izbe vľavo býval plukovník Munro, v druhej vpravo inžinier Banks. Vedľa neho býval kapitán Hod a ja som susedil s plukovníkom Munrom.

Druhý vozeň dlhý dvanásť metrov mal takisto verandu a balkón, za ktorým sa nachádzala priestranná a dobre vybavená kuchyňa. Po oboch stranách kuchyne boli miestnosti na prípravu jedál. Kuchyňa prechádzala do chodby, ktorá sa v strednej časti rozširovala do štvoruholníka predstavujúceho jedáleň pre služobníctvo. Do tejto miestnosti svetlo vnikalo cez svetlík na strope. Dookola boli rozmiestnené štyri kabíny, kde bývali seržant Mac Neil, strojvodca, kurič a ordonanc plukovníka Munra. Vzadu boli ešte dve kabíny pre kuchára a sluhu kapitána Hoda. Za nimi sa nachádzali ďalšie miestnosti slúžiace ako zbrojnica, chladnička, sklad. Na konci bol znovu balkón s verandou.

Ako vidieť, Banks zariadil obidve pojazdné obydlia Steam Housu veľmi premyslene a pohodlne. Keby bolo treba, mohlo sa v nich dokonca kúriť pomocou vyhrievacieho zariadenia, ktoré vháňalo teplý vzduch do všetkých miestností. Navyše v salóne a v jedálni boli malé krby. Boli sme teda pripravení aj na chladné počasie, s akým sme sa mohli stretnúť na svahoch Tibetu.

Zásobovanie potravinami bolo tiež dobre premyslené. Mali sme so sebou rozličné konzervy, ktoré mali stačiť pre celú výpravu na dobu jedného roka. Najviac sme nabrali osvedčených mäsových konzerv, najmä varenej a dusenej hovädziny a hydinových paštét, ktoré sa na indickom polostrove konzumujú vo veľkom množstve.

Nesmelo nám chýbať ani mlieko na prvé raňajky - až po nich nasledovali ozajstné anglické raňajky - ani bujón, ktorý sa podáva pred večerou. Obidva druhy potravín sme mali v zásobe vďaka novému spôsobu prípravy v koncentrovanom stave.

Mlieko sa najprv vyparuje, až kašovito zhustne, potom sa naplní do škatúľ po štyristo päťdesiatich gramoch a vzduchotesne sa uzavrie. Z tejto dávky dostaneme tri litre mlieka, samozrejme pridaním potrebného množstva vody. Je to mlieko dobrej kvality, podobné čerstvému. Podobným spôsobom sa vyrábajú bujóny, ktoré sa koncentrujú do tabletiek. Po ich rozpustení získame vynikajúce polievky.

Ľad je v týchto teplých krajoch veľmi potrebný. Vyrábali sme si ho ľahko a rýchlo pomocou prístrojov Carré, v ktorých teplota klesá v dôsledku vyparovania čpavku alebo éteru. V chladiacej miestnosti bolo vždy nadostač ľadu a úlovky z poľovačiek sme mohli dlho konzervovať podľa postupu, ktorý vynašiel môj krajan, Francúz Tellier. To mal byť prameň najkvalitnejšej výživy.

Čo sa týka nápojov, boli sme dobre zásobení. Viezli sme so sebou francúzske vína, rozličné druhy piva, minerálky, arak.

Napokon treba poznamenať, že trasa našej cesty sa veľmi nevzdaľovala od obývaných oblastí polostrova. India predsa nie je púšť. Ak máte dosť rupií, ľahko si zaobstaráte všetko potrebné, ba i čosi navyše. Keď sa však usídlime v severných oblastiach na predhorí Himalájí, budeme odkázaní iba na naše zásoby. No aj potom si budeme žiť pohodlne. Praktický rozum nášho priateľa Banksa predvídal všetko. V obstarávaní zásob sa môžeme naňho spoľahnúť.

Nakoniec predkladám náš cestovný plán, ktorý sa mal meniť len veľmi málo, ak by sa vyskytli nepredvídané okolnosti.

Z Kalkaty sme chceli ísť údolím rieky Gangy až po Dáhábád, odtiaľ stúpať cez kráľovstvo Audh k prvým svahom Himalájí, tam sa utáboriť na niekoľko mesiacov a umožniť kapitánovi Hodovi, aby si zapoľoval do vôle, potom sa vybrať na spiatočnú cestu do Bombaja.

Čakalo nás približne deväťsto míľ. Mali sme však so sebou vlastný dom a služobníctvo. Kto by sa za takých podmienok nevydal hoc aj na niekoľkonásobnú cestu okolo sveta?

VI

Prvé etapy

6. mája na svitaní som odišiel z hotela Spencer, jedného z najlepších v Kalkate, kde som býval od môjho príchodu do hlavného mesta Indie. Toto veľké mesto som už poznal ako vlastnú dlaň. Ráno som sa zvyčajne prechádzal peši, večer v koči po Strande až k esplanáde pred pevnosťou William. Okolo mňa prechádzali nádherné ekvipáže Európanov, ktorí pohŕdavo dvíhali nos pri stretnutí s rovnako nádhernými kočmi veľkých a tučných domorodcov. Túlaval som sa po svojráznych obchodných uličkách, ktoré sa výstižne volajú bazáre. Navštívil som miesta na brehu Gangy, kde spopolňujú mŕtvych, Hookerove botanické záhrady, bol som sa pozrieť na mnohorukú Kálí, hroznú bohyňu smrti, ktorá sa skrýva v jednom malom chráme na predmestí, kde sa mieša moderná civilizácia s domorodou tradíciou. Prezrel som si palác miestokráľa, ktorý stojí rovno oproti hotelu Spencer, dopodrobna som si poprezeral zaujímavú mešitu v Huglí, poprechádzal som sa po prístave, kde kotvili najkrajšie obchodné lode anglického námorníctva. Napokon som sa rozlúčil s bocianovitými vtákmi rozličných mien, ktoré sa živia odpadkami a zdochlinami a udržujú v meste perfektnú čistotu.

V to ráno po mňa prišiel "palki-ghari" - štvorkolesový voz ťahaný dvoma koňmi, ktorý sa nedá porovnať s pohodlnými anglickými výrobkami. Odviezol ma z Vládneho námestia pred dvere bungalovu plukovníka Munra.

Náš vlak nás čakal kúsok za predmestím. Všetko bolo pripravené, len nastúpiť. Cestovné batožiny boli uložené v špeciálnych skladoch. Nebolo ich veľa, lebo sme si vzali len to najpotrebnejšie. Ibaže čo sa týka zbraní, kapitán Hod rozumel pod najpotrebnejším štyri karabíny značky Enfield s výbušnými guľkami, štyri poľovnícke pušky, dve pušky na kačice, nerátajúc pušky a revolvery pre celú výpravu. Táto výzbroj bola určená skôr pre šelmy ako pre drobnú zverinu, ktorá mala obohatiť kuchynské zásoby, ale náš nimród sa nijako nedal presvedčiť.

Kapitán Hod bol celý nadšený. Tešil sa, že plukovník sa vymaní zo svojej samoty vo výslužbe, že s ním pôjde do severných oblastí Indie v ekvipáži, aká nemá páru, že jeho samého čaká fantastická poľovačka a prechádzky v himalájskych lesoch. To všetky ho natoľko vzrušovalo, že chvíľami vyrážal akési nezrozumiteľné citoslovcia a stískal nám ruky, div nám kosti nezlámal.

Nastal čas odchodu. V kotli bol potrebný tlak pary, strojvodca bol na svojom mieste a držal regulačnú páku. Stroj bol pripravený na cestu. Ozval sa predpísaný hvizd píšťalky.

- Poďme! - zvolal kapitán Hod a zdvihol klobúk. - Oceľový obor, vpred!

Náš vlak si veru zaslúžil meno, čo mu práve dal nadšený kapitán Hod. Pomenovanie Oceľový obor mu už zostalo.

Teraz si povedzme niečo o členoch výpravy, ktorí obývali druhý pojazdný domec.

Strojvodca Storr bol Angličan a predtým pracoval v službách spoločnosti "Great Southern of India". Odišiel z nej pred niekoľkými mesiacmi. Banks ho poznal ako dobrého odborníka vo svojom remesle, a preto ho priviedol k plukovníkovi Munrovi. Strojvodca mal štyridsať rokov. Tento šikovný a schopný muž nám mohol byť veľmi užitočný.

Kurič sa volal Kálut. Patril ku skupine Indov, ktorí veľmi dobre znášajú tropickú horúčavu znásobenú teplom vychádzajúcim z kotla. Preto ich železničná spoločnosť vyhľadávala. Podobne námorné dopravné spoločnosti si na kuričské služby počas plavby v Červenom mori najímali Arabov. Títo chlapíci vydržali tam, kde by sa Európania boli vo chvíli upiekli.

Ordonanc plukovníka Munra bol tridsaťpäťročný Ind z kmeňa Gurkhov. Volal sa Gúmi. Patril k oddielu, ktorý sa za povestnej vzbury sipáhíov podriadil disciplíne a súhlasil s používaním nového streliva. Gúmi bol malý, ale mocný, šikovný a svojmu pánovi nekonečne oddaný. Nosil čiernu uniformu svojej brigády a veľmi na nej lipol.

Seržant Mac Neil a Gúmi boli dvaja verní služobníci plukovníka Munra. Najprv s ním bojovali vo všetkých bitkách, potom mu pomáhali hľadať Nanu Sahiba, nasledovali ho do výslužby a nikdy sa nemali od neho odlúčiť.

Fox slúžil kapitánovi Hodovi tak ako Gúmi plukovníkovi. Fox bol čistokrvný Angličan, veľmi veselý a priateľský, rovnako vášnivý poľovník ako jeho pán. Tento statočný chlapík by nebol zamenil svoje spoločenské postavenie za nijaké iné. Svojou bystrosťou bol hodný mena Fox, čo znamená líška. No táto líška už pochytala tridsaťsedem tigrov, o tri menej ako kapitán. A Fox nemienil pri tomto čísle zostať.

Napokon treba spomenúť nášho černošského kuchára, ktorý kraľoval v prednej časti druhého vozňa medzi dvoma miestnosťami na prípravu jedál. Bol pôvodom Francúz a volal sa pán Parazard. Vypekal a vyváral už na všetkých zemepisných šírkach. I teraz sa chystal vykonávať nie dajaké podradné remeslo, ale veľmi dôležitú funkciu. Vyzeral skutočne majestátne, keď sa jeho ruky pohybovali nad sporákom a s presnosťou chemika nadeľovali korenie, soľ a iné prídavky, čo dodávali správnu chuť jeho kuchynským veľdielám. Pán Parazard bol šikovný a čistotný, preto sme nič nenamietali proti jeho kuchárskemu sebavedomiu.

Oceľový obor teda odnášal na sever indického polostrova vo vlaku s dvoma vozňami celkom desať ľudí. Boli to: sir Edward Munro, inžinier Banks, kapitán Hod a ja, seržant Mac Neil, strojvodca Storr, kurič Kálut, sluhovia Gúmi a Fox a kuchár pán Parazard.

Bengálsko je ak nie najzvláštnejšou, určite najbohatšou oblasťou Indie. Krajinou radžov, v pravom zmysle slova, možno nazvať iba stred tohto rozľahlého kráľovstva. Je to veľmi zaľudnená oblasť, ktorú právom považujú za skutočnú zem Indov. Na severe sa rozprestiera až po neprekročiteľné hradby Himalájí. Podľa nášho cestovného plánu sme ju mali prejsť krížom od juhu na sever.

Po debatách o cieli prvých etáp sme sa dohodli na takomto postupe: niekoľko míľ pôjdeme popri ramene Huglí, ktoré tečie cez Kalkatu, obídeme francúzske mesto Čandernagar, odtiaľ pôjdeme popri železnici až do Barddhamánu a potom šikmo cez Bihár tak, aby sme sa dostali ku Gange vo Váránasí.

- Priatelia, voľbu trasy ponechávam na vás, - povedal nám plukovník Munro. - Rozhodnite sa bezo mňa. So všetkým, čo urobíte, vopred súhlasím.

- Môj milý Munro, - odvetil mu Banks, - predsa sa len patrí, aby si aj ty vyslovil svoj názor...

- Nie, Banks, - pokračoval plukovník, - dôverujem ti a naozaj mi nezáleží na tom, ktorú provinciu navštívim. Mám iba jednu otázku: ktorým smerom budeme postupovať z Váránasí?

- Smerom na sever! - nadšene vykríkol kapitán Hod. - Cestou, čo vedie rovno k prvým predhoriam Himalájí cez kráľovstvo Audh.

- Nuž dobre, priatelia, - povedal plukovník Munro, - možno vás potom poprosím, aby... Ale o tom sa porozprávame, až keď nadíde čas. Dovtedy si choďte, kadiaľ uznáte za vhodné!

Takejto odpovedi sira Edwarda Munra som sa trochu začudoval. Na čo plukovník myslel? Či hádam súhlasil s cestou len preto, lebo sa nazdával, že náhoda mu pomôže dosiahnuť cieľ skôr ako premyslené úsilie? Nenahováral si, že ak Nana Sahib nie je mŕtvy, možno ho nájde niekde na severe Indie? Mal som akúsi predtuchu, že plukovníka Munra vedie nejaká dávna myšlienka a že seržant Mac Neil je zasvätený do pánovho tajomstva.

Prvé hodiny cesty sme trávili v salóne Steam Housu. Dvere i obidve okná na verandu boli otvorené, punka - mechanický vejár - vírila vzduch a zmierňovala horúčavu.

Oceľový obor šiel krokom podľa pokynu strojvodcu Storra. Cestujúci si chceli prezrieť krajinu, kadiaľ prechádzali, a tak im stačila rýchlosť sotva míľa za hodinu.

Z kalkatských predmestí nás vyprevádzal zástup Európanov očarených našou ekvipážou a dav Indov, ktorí sa na nás pozerali s obdivom i strachom. Dav sa postupne prerieďoval, až nás obdivovali iba okoloidúci pocestní. Pritom naše dva veľkolepé vozne ich neohromili tak ako obrovský slon, ktorý ich ťahal a vyfukoval kúdoly pary.

O desiatej prestreli stôl v jedálni a my sme s pôžitkom vychutnali raňajky pána Parazarda. Natriasalo nás menej ako v oddelení jedálenského vozňa prvej triedy.

Náš vlak sa uberal po ľavom brehu Huglí, najzápadnejšieho z početných ramien Gangy. Všetky ramená tejto veľrieky vytvárajú zamotanú spleť delty v Sandarbane. Celé toto územie je vlastne naplavenina.

- To, čo tu vidíte, milý Maucler, - oslovil ma Banks, - všetko to si posvätná rieka vydobyla z rovnako posvätného Bengálskeho zálivu. Je to záležitosť času. Možno tu niet kúsočka zeme, ktorú by sem prúd Gangy nebol priplavil až z predhoria Himalájí. Rieka pomaličky rozdrobovala horu a vytvárala z nej pôdu tejto provincie, kde si vymlela koryto.

- Ktoré často opúšťa a prelieva sa do druhého! - poznamenal kapitán Hod.

- Och! Ganga je vrtošivá, nevypočítateľná, svojhlavá. Napríklad na jej brehu postavia mesto, a o niekoľko storočí neskôr sa mesto nachádza na suchej pláni, rieka zmenila smer toku i ústie. Tak mestá Rádžmahál a Gaur kedysi obmýval severný vodný tok, no dnes obe zomierajú od smädu uprostred vysušených ryžových polí.

- Ech! Či podobný osud nepostihne raz aj Kalkatu? - ozval som sa ja.

- Ktovie!

- No dobre! Predbežne nám to nehrozí. A keby aj, pomôžu nám hrádze. Ak to bude potrebné, inžinieri už budú vedieť, ako udržať Gangu v jej koryte. Pevne ju zovrú medzi dva brehy, - povedal inžinier Banks.

- Ešte šťastie, milý Banks, že vás nepočujú Indovia, ako neúctivo sa vyjadrujete o ich posvätnej rieke, To by vám neodpustili, - poznamenal som.

- Veru, - odvetil Banks, - Ganga je pre nich božská rieka, ak to nie je samo božstvo. Preto v ich očiach nijaký jej výčin nie je zlý.

- Ani epidémie horúčok, cholery a moru, ktoré roznáša! - zvolal kapitán Hod.

- Pravda, tigre, a najmä krokodíly, ktorými sa vody v delte len hmýria, sa na to nesťažujú. Naopak! V zamorenom ovzduší sa cítia práve tak dobre ako Angličania na čistom vzduchu v horských sanatóriách počas horúceho obdobia. Ach! Tie dravce!... Fox? - povedal napokon kapitán Hod a obrátil sa k sluhovi, ktorý odnášal zo stola.

- Kapitán? - ozval sa Fox.

- Ak sa nemýlim, zabil si ich už tridsaťsedem?

- Áno, kapitán, posledného som ulovil dve míle od Port Canningu, - povedal Fox. - Bolo to večer...

- Stačí, Fox! - prerušil ho kapitán a dopil veľký pohár grogu, - poznám tú históriu. Teraz by som si radšej vypočul príbeh s tridsiatym ôsmym.

- Tridsiaty ôsmy ešte nie je zabitý, kapitán!

- Zabiješ ho, Fox, a ja zabijem svojho štyridsiateho prvého!

Ako ste si všimli, v konverzácii kapitána Hoda a jeho sluhu nepadlo slovo tiger. Bolo by to bývalo zbytočné. Obidvaja poľovníci si výborne rozumeli.

Rameno Huglí, pred Kalkatou široké takmer kilometer, sa pomaličky zužovalo. Smerom od mesta proti prúdu boli brehy rieky dosť nízke. Tu sa veľmi často vyskytujú cyklóny, ktoré nivočia celú provinciu. Celé štvrte po nich ostávajú zničené, stovky domov spustošené práve tak ako rozľahlé plantáže, nehovoriac o množstve obetí. Jedným z najstrašnejších bol cyklón v roku 1864.

V Indii sa rok delí na tri obdobia: daždivé, chladné a teplé. Posledné je síce najkratšie, no súčasne najnepríjemnejšie. Najhoršie mesiace sú marec, apríl a máj. Ten posledný je najteplejší. Vystaviť sa v tom čase účinku priamych slnečných lúčov v najväčšom úpale znamená riskovať život - aspoň pre Európana. Nie je nijakou zriedkavosťou, že teplomer v tieni ukazuje štyridsaťjeden stupňov.

Nás však horúčava priveľmi netrápila, lebo Steam House sa pohyboval, mechanický vejár - punka vírila vzduch a často zavlažované vetiverové trávy ho zvlhčovali. Napokon, čoskoro malo prísť obdobie daždov, ktoré trvá od júna do októbra. Pre nás by mohlo byť nepríjemnejšie ako horúčavy. Cestovali sme však v takých podmienkach, že sme sa nemuseli ničoho priveľmi obávať.

Po príjemnej prechádzke, počas ktorej sme nevyšli z nášho domu, sme okolo jednej popoludní prišli do Čandernagaru. Už som toto mesto - ako jediné z celého Bengálska patriace Francúzsku - navštívil. Nad mestom viala trojfarebná zástava. Dnes je spustnuté, bez priemyslu, bez obchodu, bazáre sú opustené, pevnosť takisto. Počas bojov v osemnástom storočí súperilo s Kalkatou, no dnes si môže vydržiavať iba pätnásť vojakov. Možno by bol Čandernagar ožil, keby ním bola prechádzala železnica z Iláhábádu. No anglická železničná spoločnosť nemohla pristúpiť na požiadavky francúzskej vlády a oblúkom musela obísť naše územie. Čandernagar tak stratil jedinečnú príležitosť na obnovenie obchodu.

Náš vlak nezašiel až do mesta. Zastali sme tri míle pred ním pri lesíku latániových paliem. Tu sa naša malá spoločnosť utáborila. Strávili sme pokojnú noc, pohodlne sme sa vyspali a na druhý deň ráno, 7. mája, sme pokračovali v ceste.

Počas tejto zastávky Banks doplnil zásoby paliva. Hoci stroj spotreboval málo, inžinier trval na tom, aby tender bol vždy plný - čo sa týka vody, dreva alebo uhlia - a vlak mohol ísť nepretržite šesťdesiat hodín.

Kapitán Hod a jeho verný Fox sa riadili podobným pravidlom. Ich vnútorné ohnisko - myslím tým žalúdok - malo veľkú výhrevnú plochu a bolo doň treba dodávať množstvo náležitého paliva.

Tentoraz nás čakala dlhšia etapa. Za dva dni a dve noci sme mali prísť do Barddhamánu a 9. mája sme si chceli prezrieť mesto.

O šiestej ráno Storr ostro zapískal a Oceľový obor vykročil trochu rýchlejšie ako v predchádzajúci deň.

Niekoľko hodín sme šli popri železnici, ktorá vedie do Barddhamánu a Rádžmahálu, kde sa vracia do údolia Gangy, a odtiaľ do Váránasí. Vedľa nás sa veľkou rýchlosťou prehnal vlak z Kalkaty. Cestujúci na nás kričali a vyzývali nás na preteky, no my sme im neodpovedali. Išli síce rýchlejšie ako my, ale nie pohodlnejšie.

Okolitá krajina bola rovná, monotónna, až sme sa nudili. Tu a tam rástlo zopár ohybných kokosových paliem. Za Barddhamánom pravdepodobne nebudú ani tie. Patria totiž k druhu paliem, ktoré rastú na pobreží a k životu potrebujú aspoň zopár molekúl morského vzduchu. V centrálnej Indii by ste ich darmo hľadali. Vnútrozemské rastlinstvo preto však nie je chudobnejšie.

Z každej strany cesty sa do nedohľadna rozprestierali šachovnicové ryžové polia. Pôda bola rozdelená na štvoruholníky zahradené ako soľné močiare alebo ustricové ohrady na pobreží mora. Polia sa zeleneli a vznášal sa nad nimi opar. V tomto vlhkom a teplom kraji sa ukazovala bohatá úroda.

Na druhý deň večer presne v stanovenom čase - čo by nám mohol závidieť hociktorý expres - sa náš vlak zastavil pred bránami Barddhamánu.

Toto mesto je administratívnym strediskom anglického obvodu, no celé územie vlastní maharadža, ktorý platí vláde desať miliónov daní. V meste prevládajú prízemné domy a pomedzi ne vedú krásne aleje kokosových a arekových paliem. Aleje boli dosť široké, takže náš vlak mohol cez ne prejsť. Utáborili sme sa na pôvabnom, tienistom a sviežom miestečku. V ten večer v maharadžovom sídle pribudla nová štvrť. Bola ňou naša pojazdná osada. Neboli by sme ju vymenili ani za celú mestskú štvrť, v ktorej stojí nádherný palác vládcu Barddhamánu vybudovaný v anglo-indickom štýle.

Náš vlak tu vyvolal zvyčajný rozruch. Zo všetkých strán sa zbiehali Bengálci, obdivovali ho, aj sa ho báli. Hlavy mali nepokryté, vlasy ostrihané nakrátko, muži mali okolo bedier ovinutý pás látky a ženy boli od hlavy po päty zavinuté do bieleho sárí.

- Obávam sa jednej veci, - povedal kapitán Hod. - Čo ak si maharadža zmyslí kúpiť nášho Oceľového obra a ponúkne nám zaň takú sumu, že ho budeme musieť jeho výsosti predať?

- Nikdy! - zvolal Banks. - Ak bude chcieť, urobím mu iného slona, takého mocného, že utiahne celé jeho mesto z jedného konca Indie na druhý. Ale nášho obra nepredáme za nijakú cenu, pravda, Munro?

- Za nijakú cenu! - opakoval plukovník a z jeho odpovede bolo cítiť, že by ho nezlákal ani milión.

Maharadža však v meste nebol, a tak o kúpe nášho kolosa nebola reč. Navštívil nás iba jeho "kámdar", akýsi osobný tajomník. Prezrel si náš vlak a pozval nás na prechádzku do záhrad paláca. Pozvanie sme s radosťou prijali. V záhradách rástli najkrajšie ukážky tropickej vegetácie. Zavlažovala ich pramenitá voda, ktorá tiekla v potokoch alebo sa zhromaždovala v rybníkoch. Prešli sme sa aj po mäkkých trávnatých kobercoch parku, ktorý bol vyzdobený najfantastickejšími pavilónikmi. V luxusných klietkach a ohradách boli zhromaždené skrotené zvieratá - veveričky, jelene, daniele, slony i šelmy, tigre, levy, pantery, medvede.

- Tigre v klietkach ako papagáje, kapitán! - zvolal Fox. - Veď je to žalostné!

- Áno, Fox, - odvetil kapitán. - Keby sa tých vznešených zvierat spýtali na ich mienku, určite by sa dozvedeli, že by sa radšej voľne túlali po džungli, aj keby ich mali ohrozovať karabíny s výbušnými guľkami.

- To veľmi dobre chápem, kapitán, - povedal sluha a vzdychol si.

Na druhý deň, 10. mája, sme odišli z Barddhamánu. Dobre zásobený Steam House prešiel cez železničné priecestie a zamieril k mestu Rámgharu vzdialenému približne sedemdesiatpäť míľ od Kalkaty.

Podľa nášho cestovného plánu sme obišli niektoré významnejšie mestá, ako napríklad Patnu, hlavné mesto kráľovstva Bihár, ktorým sme šikmo prechádzali. Patna je bohaté stredisko obchodu s ópiom. Takmer sa stráca v záplave popínavých rastlín.

Na tomto úseku cesty sme Oceľového obra popohnali do ľahkého klusu. Pritom sme ocenili vynikajúcu konštrukciu našich vozňov. Cesta bola dobrá, takže nás k rýchlej jazde priam vyzývala. Náš slon vyfukujúci dym a paru asi vyplašil všetky šelmy na okolí. Na veľké prekvapenie kapitána Hoda sme v džungli nezbadali ani jedno zviera. Vášnivý poľovník dúfal, že v severných oblastiach Indie nájde plné zadosťučinenie. Preto sa ani nesťažoval.

15. mája sme zastali pred Rámgharom, asi päťdesiat míľ od Barddhamánu. Postupovali sme teda priemernou rýchlosťou pätnásť míľ za dvanásť hodín.

O tri dni neskôr, 18. mája, sa náš vlak zastavil o sto kilometrov ďalej pri mestečku Čitarandžan.

Prvú časť cesty sme absolvovali bez najmenšej nehody. Dni boli horúce, ale v tieni našich veránd sa príjemne oddychovalo. Tu sme leňošili, keď bolo vonku najhorúcejšie.

Večer Storr a Kálut pod Banksovým dohľadom čistili kotol a prezerali stroj.

Kapitán Hod a ja v sprievode Gúmiho, Foxa a dvoch psov stavačov sme vtedy podnikali poľovačky v okolí tábora. Lovili sme iba menšiu operenú i srstnatú zver. Kapitán nad takýmto úlovkom ohŕňal nos, ale na tanieri ním veru nepohrdol na veľké potešenie pána Parazarda. Takto sa náš jedálny lístok obohatil o chutné jedlá a súčasne sme ušetrili konzervy.

Niekedy sa Gúmi a Fox ocitli v úlohe drevorubačov a nosičov vody. Zásoby v tendri bolo treba dopĺňať. Preto, ak to bolo len trochu možné, Banks zastavoval na brehu potoka a v blízkosti lesa. Na celé zásobovanie dohliadal a všímal si každú maličkosť.

Napokon, keď už bolo všetko porobené, zapálili sme si cigary a rozprávali sme sa o krajine, ktorú Hod i Banks dokonale poznali. Kapitán pohŕdal cigarami. Mocnými pľúcami vdychoval voňavý dym z vodnej fajky cez trubicu, ktorá merala dvadsať stôp. Jeho sluha fajku starostlivo napchával.

Veľmi sme si želali, aby s nami na krátke vychádzky do okolia tábora chodil aj plukovník Munro. Ale on vždy odmietol a zostal vo vozni so seržantom Mac Neilom. Vyšli si iba na cestu a prechádzali sa hore-dolu sto krokov ta, sto krokov naspäť. Hovorili málo, no zrejme si výborne rozumeli aj bez slov. Jeden i druhý boli pohrúžení do chmúrnych spomienok. Ktovie, či tie spomienky neožijú, keď sa priblížime k dejisku krvavých udalostí.

Ja som bol presvedčený, že plukovník Munro sa k našej výprave nepripojil len preto, aby zostal stále s nami, ale že mal dajaký zámer. Musím povedať, že inžinier Banks i kapitán Hod so mnou súhlasili. Preto sme do budúcnosti hľadeli s istými obavami. V duchu sme sa spytovali, či náš putujúci slon neodnáša so sebou zárodok nejakej drámy.

VII

Pútnici od Falgy

Bihár kedysi vytváral ríšu Magadha. Za čias budhistov to bolo posvätné územie. Nachádza sa tam veľa chrámov a kláštorov. No pred niekoľkými storočiami brahmani vystriedali budhistov. Zmocnili sa svätýň zvaných bihary, využívajú ich pre seba a žijú z toho, čo im vynáša kult. Zovšadiaľ k nim prichádzajú pútnici. Konkurujú tak posvätným vodám Gangy i pútiam vo Váránasí. Možno povedať, že ovládajú celý kraj.

Je to bohatá oblasť indického polostrova. Do nedohľadna sa rozprestierajú smaragdovozelené ryžoviská a rozľahlé plantáže maku. Početné dediny a mestečká sa strácajú v záplave zelene. Rastú tu palmy, mangovníky, datľovníky, ovinuté zamotanou sieťou lián. Náš Steam House často šiel po cestách, z ktorých bujné rastlinstvo vytvorilo akési tunely. Pôda tu bola vlhká a vzduch svieži. Napredovali sme s mapou v ruke, takže sme nemohli zablúdiť. Odfukovanie nášho slona sa miešalo s ohlušujúcim koncertom operencov a s neznesiteľným škrekotom opíc. Husté kúdoly dymu zahaľovali banány, zlaté plody ktorých vynikali ako hviezdy medzi ľahkými obláčikmi. Vyplašili sme kŕdle vtákov s bielym perím, ktoré sa strácali v oblakoch pary. Miestami sa ukázali skupinky banánov, grapefruitov a akéhosi kríkovitého korenia na byli vysokej jeden meter. Tieto zoskupenia výrazne kontrastovali s ostatnou krajinou.

Ale tá horúčava! Cez vetiverové rohože na oknách sotva prenikalo trochu zvlhčeného vzduchu. Horúce vetry, ktoré pozbierali všetko teplo zo západných plání, rozpaľovali kraj svojím dychom. Bolo načase, aby prišiel júnový monzún a zmenil počasie.

Krajina bola opustená. Ani roľníci, akokoľvek zvyknutí na slnečnú žiaru, nemohli pracovať na poliach. Napredovať sa dalo iba v tieni, aj to len v našom pojazdnom bungalove. Bolo takmer neuveriteľné, že kurič Kálut vydržal v páľave sálajúcej z ohniska kotla. Statočný Ind však odolával. Akoby sa na železniciach centrálnej Indie bola z neho stala akási ohňovzdorná bytosť prispôsobená životu v útrobách lokomotívy.

19. mája teplomer na stene jedálne ukazoval štyridsaťjeden stupňov. V ten večer sme nemohli vyjsť von trochu sa osviežiť, "nahltať sa vzduchu", ako sme to zvyčajne robievali po dusnom tropickom dni. Tentoraz by horúci vzduch bol zhltol nás.

- Pán Maucler, - oslovil ma seržant Mac Neil, - to mi pripomína posledné marcové dni, keď sa sir Hugh Rose pokúšal iba s dvoma delami prelomiť hradby Džhánsí. Bolo to šestnásť dní po tom, čo sme prešli Bétvu, a odvtedy sme boli stále v sedle. Bili sme sa medzi veľkými žulovými stenami rozpálenými ako tehly vo vysokej peci. Pomedzi nás prechádzali nosiči vody a kým sme bojovali, polievali nás vodou, lebo inak by sme boli odpadli. Práve si spomínam, že som bol úplne vyčerpaný a bol by som spadol, no plukovník Munro ma zbadal, vytrhol nosičovi vak z rúk a vylial jeho obsah na mňa. A bol to už posledný! Na také dačo sa nezabúda. Každá kvapka tej vody má cenu kvapky krvi. Aj keby som za plukovníka prelial všetku svoju krv, ešte mu ostanem dlžníkom.

- Seržant Mac Neil, - spýtal som sa ho, - nevšimli ste si, že odvtedy, ako sme na ceste, plukovník Munro má ustaranejší výzor ako zvyčajne? Zdá sa mi, že každým dňom...

- Áno, pane, - náhlivo ma prerušil Mac Neil, - je to však úplne prirodzené. Plukovník sa blíži k Lakhnaú, ku Kánpuru, kde Nana Sahib dal popraviť... Ach! Nemôžem o tom hovoriť ani dnes. Možno by bolo lepšie, keby sme tadiaľ vôbec neprechádzali. Čas nezotrel spomienku na tie hrozné udalosti.

- Ale veď môžeme zmeniť cestovný plán! - povedal som. - Ak chcete, Mac Neil, pohovorím si o tom s Banksom, s kapitánom Hodom...

- Už je prineskoro, - odvetil seržant. - Nazdávam sa, že plukovníkovi záleží na tom, aby možno posledný raz v živote uzrel dejisko strašných udalostí, že chce zájsť tam, kde lady Munroová našla smrť, a ešte akú smrť!

- Ak vy takto zmýšľate, Mac Neil, potom bude lepšie nechať plukovníka Munra, nech si robí po svojom, a na cestovnom pláne nič nemeniť. Keď sa človek vyplače na hrobe blízkej bytosti, často mu to prinesie zmierenie a útechu v zármutku.

- Áno, na hrobe! - zvolal Mac Neil. - Ale či studňa v Kánpure, do ktorej nahádzali množstvo obetí, môže byť hrobom? Či je tam náhrobný kameň ako na našich cintorínoch v Škótsku, obkolesený kvetmi a v tieni stromov, ktorý by hlásal meno toho, kto pod ním odpočíva? Pane, obávam sa, že plukovník nosí v sebe nevyliečiteľný bôľ. No opakujem vám, že teraz je prineskoro na to, aby sme ho odvrátili od jeho zámeru. Možno by potom nechcel pokračovať v ceste.

Nechajme veci ísť svojou cestou a nech nám pánboh pomáha!

Mac Neil zrejme dobre vedel, čo zamýšľa urobiť sir Edward Munro. Možno mi

nepovedal všetko. Čo ak plukovník súhlasil s cestou iba preto, aby znovu uvidel Kánpur?

Isté je, že plukovníka neodolateľne priťahovalo miesto, kde strašným spôsobom zahynula jeho žena. V tom sa mu nedalo zabrániť.

Zišlo mi na um, že sa spýtam seržanta, či sa zriekol myšlienky na pomstu, či verí, že Nana Sahib zomrel.

- Nie, - bez váhania mi odvetil Mac Neil. - Nemám síce nijaký dôkaz, o ktorý by som sa mohol oprieť, ale jednoducho neverím a nemôžem uveriť, že by Nana Sahib mohol zomrieť prv, ako by ho stihol trest za toľké zločiny. Nie! Neviem však nič isté. Vraví mi to len inštinkt. Bola by to veľká vec, keby som sa dožil spravodlivej pomsty! Dajbože, aby ma predtucha nesklamala, a raz...

Seržant nedopovedal. Iba rukou ukázal, čo mal na mysli. Sluha si výborne rozumel so svojím pánom.

Keď som sa o tomto rozhovore zmienil Banksovi a kapitánovi Hodovi, obdidvaja sa zhodli na tom, že cestovný plán sa nebude meniť. Napokon, cez Kánpur sme ani nemienili prechádzať. Keď sa dostaneme na druhý breh rieky Gangy vo Váránasí, zamierime rovno na sever cez východnú časť kráľovstva Audh a cez Rohilkhand. Okrem toho sme neboli presvedčení tak ako Mac Neil, že plukovník Munro by chcel znovu uvidieť Lakhnaú alebo Kánpur, na ktoré mal také hrozné spomienky. Ale keby na tom trval, nebudeme mu protirečiť.

Čo sa týka Nanu Sahiba, bol taký slávny, že ak oznámenie o jeho pobyte na okolí Bombaja sa zakladalo na pravde, boli by sme sa dopočuli každú ďalšiu novinu. No keď sme odchádzali z Kalkaty, o nabobovi sa už nehovorilo. Z toho, čo sme sa dozvedeli cestou, vyplynulo, že úrady boli zrejme zle informované.

V každom prípade, ak by aj plukovník bol šiel na cestu s tajným zámerom, bolo by čudné, že by o tom jeho dôverný priateľ Banks nič nebol vedel. Ako povedal Banks, ponúka sa jediné vysvetlenie: plukovník si uvedomoval, že inžinier by urobil všetko, aby mu zabránil v márnom a nebezpečnom hľadaní, kým seržant ho v jeho úmysle ešte podporoval.

19. mája sme prešli cez dedinu Čitarandžare. Steam House mal za sebou vzdialenosť štyristo päťdesiat kilometrov.

20. mája podvečer sa Oceľový obor priblížil k mestu Gaja. Zastali sme na brehu posvätnej rieky Falgy, ktorú pútnici veľmi dobre poznajú. Naše dva domy sa rozložili v tieni krásnych stromov vo vzdialenosti asi dvoch míľ od mesta.

Na tomto mieste sme pomýšľali stráviť tridsaťšesť hodín, to znamená dve noci a deň, lebo nás tu čakalo veľa zaujímavostí.

Na druhý deň inžinier Banks, kapitán Hod a ja sme vstali už o štvrtej ráno, aby sme sa vyhli poludňajšej horúčave. Rozlúčili sme sa s plukovníkom a zamierili sme ku Gaji.

Vraví sa, že do tohto brahmanského strediska ročne prichádza stopäťdesiattisíc zbožných pútnikov. Všetky cesty na okolí mesta boli preplnené mužmi, ženami, starcami aj deťmi. Všetci títo ľudia sem putovali v procesiách a prekonali tisícoraké útrapy, len aby si splnili náboženskú povinnosť.

Banks už raz navštívil oblasť Biháru, lebo tu skúmal terén pre železnicu, ktorá sa ešte nezačala stavať. Poznal teda kraj a bol nám dobrým sprievodcom. Kapitána Hoda prinútil, aby nechal v tábore všetok poľovnícky výstroj. Takto sme sa nemuseli obávať, že nás vášnivý lovec opustí.

Kúsok pred "svätým mestom" Banks zastal, aby nám ukázal posvätný strom, okolo ktorého pútnici stáli so zbožnou úctou. Bol to starý strom s obrovským kmeňom, väčšina konárov z neho už opadala. Veriaci ho nazývali Buddhov strom. Stál tu ako posledný predstaviteľ posvätných stromov - pipalov, ktoré na tomto mieste rástli po celé stáročia. Prvý z nich zasadili päťsto rokov pred naším letopočtom. Veriaci, čo stáli pod spomínaným stromom, sa možno nazdávali, že ho tu zasadil sám Buddha. Posvätný strom rástol na polozrúcanej terase v blízkosti chrámu postaveného z tehál, ktorý očividne pochádzal z dávnych čias. Prítomnosť troch Európanov uprostred tisícov Indov nevyvolala dobrý dojem. Nepovedali nám nič, ale zato sme sa nijako nemohli dostať k terase a k zrúcaninám chrámu.

- Keby tam bol dajaký brahman, možno by sme si mohli prezrieť celú budovu aj s podzemím, - povedal nám Banks.

- Akože! - zvolal som. - Kňaz by bol menej prísny ako jeho stúpenci?

- Milý Maucler, - odvetil Banks, - pred vidinou niekoľkých rupií cúvne každá prísnosť. Aj brahmani musia z niečoho žiť.

- Mne na tom ani nezáleží, - poznamenal kapitán Hod, ktorý u Indov neuznával ich mravy, predsudky, zvyky a predmety zbožného obdivu.

Väčšina jeho kolegov sa však správala k domorodcom s náležitou toleranciou. No pre nášho kapitána v danej chvíli India bola len rozľahlým poľovníckym revírom. Namiesto obyvateľov miest a dedín by bol radšej videl krvilačné šelmy z džunglí.

Po zastávke pri posvätnom strome nás Banks viedol do mesta. Dav pútnikov pred mestom rástol. Čoskoro sme podmedzi zeleň zazreli budovy malebne rozložené na vrchole skaly.

Pozornosť turistov priťahuje predovšetkým chrám boha Višnu. Je to moderná stavba, lebo ho pred niekoľkými rokmi prestavali. Najväčšou kuriozitou chrámu sú stopy, ktoré tu zanechal Višnu osobne, keď zostúpil na zem, aby bojoval s démonom Májom. Pravdaže, boj sa skončil víťazstvom boha nad diablom. Stopy, čo boh zanechal na kamennom bloku v múre chrámu, dosvedčujú, že diabol mal do činenia so silným protivníkom.

Musím však dodať, že zázračné šľapaje sú viditeľné iba pre Indov. Európanom ich neukazujú, teda sme ich nevideli ani my. Na to, aby ich človek rozlíšil na zázračnom kameni, asi treba ohromne veľkú vieru. A veriaci zo západných krajín ju zrejme nemajú. Banks tu nepochodil so svojou ponukou rupií. Nijaký kňaz sa nechcel podujať na to, čo by v jeho očiach bolo svätokrádežou. Možno sa ponúknutá suma nevyrovnala cene brahmanovho svedomia. Do chrámu sme sa nedostali a ja dodnes neviem, aké číslo topánok nosí ten pôvabný mladík odetý ako kráľ z dávnych čias a preslávený svojimi desiatimi prevteleniami, ktorý predstavuje princíp zachovania v protiklade s ničiacim bohom Šivom.

Prívrženci Višnu kladú svojho boha na prvé miesto spomedzi tristo tridsať miliónov ostatných bohov, ktorí zaľudňujú indickú mnohobožskú mytológiu.

Neľutovali sme však, že sme podnikli výlet do svätého mesta a do chrámu boha Višnu. Nedá sa opísať, akou spleťou chrámov, dvorov, vihár sme prešli. V tom labyrinte by sa stratil aj sám hrdina Théseus s Ariadninou niťou v ruke!

Kapitán Hod sa na spiatočnej ceste zlostil. Nahneval ho brahman, ktorý nás nechcel pustiť do chrámu.

- Ako si to dovoľujete, Hod? - povedal mu Banks. - Či neviete, že Indovia považujú svojich kňazov - brahmanov nielen za bytosti so slávnym rodokmeňom, ale že im pripisujú priam božský pôvod?

Keď sme zišli k rieke, ktorá omýva gajskú skalu, naskytol sa nám pohľad na nevídané zoskupenie pútnikov. Vrážali tu do seba muži, ženy, starci i deti, mešťania i vidiečania, boháči i chudáci, obchodníci i roľníci, hrdí vojaci i úbohí remeselníci z najrozličnejších siekt, a napokon páriovia, ktorí stoja mimo zákona a už len pohľadom znečisťujú všetko, na čo sa pozrú. Jednoducho sa tu zišli všetky kasty a triedy z celej Indie. Jedni prišli, vlastne ich doniesli, v nosidlách, druhí vo vozoch ťahaných hrbatými volmi. Podaktorí odpočívali pri ťavách, čo mali úzku hadiu hlavu položenú na zemi, ďalší prišli peši. A neustále pribúdali noví pútnici zo všetkých oblastí indického polostrova. Niekde stáli stany, kúsok ďalej vypriahnuté vozy a inde zasa chatrče z konárov.

- To je ľudstva! - poznamenal kapitán Hod.

- Pri západe slnka voda z Falgy nebude práve najvhodnejšia na pitie, - povedal Banks.

- Prečo? - spýtal som sa.

- Pretože to je posvätná voda a celý tento rôznorodý dav sa v nej vykúpe, podobne ako sa to robí vo vodách Gangy.

- Usadili sme sa dolu po prúde? - vykríkol Hod a ukázal smerom k nášmu táboru.

- Nie, kapitán, môžete byť pokojný, táboríme proti prúdu rieky, - odvetil inžinier.

- Našťastie, Banks! Nemusíme napojiť nášho Oceľového obra z tohto nečistého toku.

Prechádzali sme mnohotisícovým davom Indov zoskupených na pomerne malom priestore.

Najprv nám udrelo do uší rinčanie retazí a zvonenie. To žobráci upozorňovali na seba a pýtali almužnu.

Pohybovali sa tu najrozličnejšie ukážky žobravej vrstvy spoločnosti, ktorá na indickom polostrove vzbudzuje všeobecnú úctu. Väčšina z nich zmrzačenie iba predstierala, ako to už býva u profesionálnych žobrákov. Celkom ináč sa správali fanatici. Neviem si predstaviť, že by sa v náboženskom presvedčení mohlo ísť ešte ďalej.

Boli tu polonahí fakíri posypaní popolom. Jeden mal ochrnutú ruku od dlhotrvajúceho napätia a druhý si prepichol dlaň vlastnými nechtami.

Iní sa zaviazali, že vlastným telom odmerajú cestu, ktorou sem prišli. Líhali si na zem, dvíhali sa, znovu si líhali, a tak prekonali stovky míľ ako zememeračský reťazec.

Ďalší fanatici, omámení zmesou tekutého ópia a korenia, viseli na konároch stromov na železných hákoch, ktoré mali zapichnuté do pliec. Krútili sa okolo svojej osi, až mäso povolilo a oni spadli do vôd Falgy.

Niektorí si prerazili šípmi nohy i jazyk a vytekajúcu krv im olizovali hady.

Celé toto divadlo bolo pre Európana čímsi odporným. I ja som sa ponáhľal, aby som bol odtiaľ čím skôr preč. Zrazu ma Banks zastavil.

- Hodina modlitby, - povedal.

V tej chvíli sa uprostred davu zjavil brahman, zdvihol pravú ruku a ukázal na slnko, ktoré práve vychádzalo spoza gajskej skaly.

Prvý lúč slnečného kotúča bol signálom. Zástup vošiel do posvätnej rieky. Veriaci sa najprv iba ponorili, no čoskoro nastalo naozajstné kúpanie, ktoré bolo ťažko nazvať náboženským obradom. Neviem, či pútnici pri recitovaní veršov, čo im predriekali kňazi, mysleli väčšmi na očistenie tela alebo duše. Videl som, že najprv si načreli vody do dlaní, pokropili ňou smerom na štyri svetové strany a pofŕkali si tvár ako plavci pri stretnutí s prvými morskými vlnami na pobreží. Pritom si vytrhli jeden vlas za každý spáchaný hriech. Koľko by sa ich tam našlo takých, čo by po zásluhe mali vyjsť z vody holohlaví?

Takéto potešenie si teda dopriali veriaci v posvätných vodách. Nečakane sa ponárali, trepotali nohami ako skúsení plavci, až vyplašené aligátory poutekali k druhému brehu. Odtiaľ sa nehybnými modrozelenými očami dívali na celý ten hlučný dav, ktorý im zabral miesto. Držali sa v jednej línii a vzduchom sa nieslo cvakanie ich pozoruhodných čeľustí. Pútnici si ich takmer nevšímali, akoby šlo o neškodné jašterice.

Nechali sme pútnikov, nech vychutnajú ten rajský pôžitok, a pobrali sme sa do tábora.

Na obed sme sa všetci zišli pri stole. Zvyšok horúceho dňa prešiel bez najmenšej príhody. Navečer si kapitán Hod vyšiel do okolia a postrieľal dajakú zverinu na spestrenie jedálneho lístka. Storr, Kálut a Gúmi zatiaľ obnovovali zásoby vody a paliva. Mienili sme odísť na svitaní.

O deviatej večer sme sa rozišli do izieb. Nastala pokojná, tmavá noc. Ťažké oblaky zakryli hviezdy, ovzdušie bolo dusné. Horúčava sa nezmenšila ani po západe slnka.

Ťažko sa mi zaspávalo. Mal som otvorené okno, no vnikal cezeň len rozpálený vzduch, v ktorom sa mi zle dýchalo. Prešla polnoc, a ja som stále nemohol zaspať, hoci som si to pevne zaumienil. Zmýlil som sa, keď som si myslel, že spánku sa dá rozkázať. Vôľa tu nepomáha.

Mohla byť asi jedna hodina po polnoci, keď sa mi zazdalo, že od brehu Falgy počuť akési nejasné zvuky.

Najprv som si pomyslel, že v ovzduší nabitom elektrinou vznikla dajaká búrková povíchrica. Iste by bola hrozná, no aspoň by rozhýbala vzduchové vrstvy a atmosféra by bola dýchateľná.

No mýlil som sa. Na stromoch okolo tábora sa ani lístok nepohol.

Vystrčil som hlavu cez okienko a načúval som. Vzdialený hukot bolo počuť, no nič som nevidel. Hladina rieky bola tmavá. Keby ju bolo niečo rozvírilo, bola by sa trblietala.

Keďže som nezbadal nič podozrivé, ľahol som si a únava ma konečne premohla. Chvíľami ku mne doliehal nevysvetliteľný hluk, ale napokon som tvrdo zaspal.

O dve hodiny, keď jas úsvitu začínal víťaziť nad temnotou, som sa odrazu prebudil.

- Pán Banks! - dakto volal inžiniera.

- Prosím!

- Poďte sem!

Rozoznal som hlasy Banksa a strojvodcu, ktorý práve vošiel do chodby.

Zaraz som vstal a vyšiel z kabíny. Banks so Storrom už boli na zadnej verande. Plukovník Munro ma predbehol. Čoskoro sa zjavil i kapitán Hod.

- Čo sa robí? - pýtal sa inžinier.

- Pozrite sa, pane, - odvetil Storr.

V prísvite rodiaceho sa dňa sme zazreli brehy rieky a časť cesty do vzdialenosti niekoľkých míľ. Aké bolo naše prekvapenie, keď sme rozoznali, že všade tam ležia stovky Indov.

- To sú včerajší pútnici, - povedal kapitán Hod.

- Čo tu hľadajú? - spýtal som sa.

- Zrejme čakajú na východ slnka, aby sa mohli ponoriť do posvätných vôd, -odvetil kapitán.

- Nie, - povedal Banks. - Veď to by mohli urobiť v Gaji. No keďže prišli sem...

- To znamená, že náš Oceľový obor spôsobil zvyčajný rozruch! - zvolal kapitán Hod. - Dozvedeli sa, že v ich blízkosti sa nachádza veľký slon, akého nikdy predtým nevideli. No a tak si ho prišli pozrieť.

- Kiežby zostalo len pri obdive! - odvetil inžinier a znepokojene pokýval hlavou.

- Čoho sa obávaš, Banks? - spýtal sa plukovník Munro.

- Ech! Obávam sa, aby nám tí fanatici neprehradili cestu a nezabránili nám odísť.

- V každom prípade buď rozumný! Pred takým rozvášneným davom musíme byť veľmi opatrní.

- Presne tak, - povedal Banks.

Potom zavolal na kuriča.

- Kálut, ohnisko je pripravené?

- Áno, pane!

- Tak zakúr!

- Áno, zakúr, Kálut! - zvolal aj kapitán Hod. - Prikladaj, nech náš slon vypľúva na pútnikov dym a paru!

Bolo pol štvrtej ráno. Na to, aby sme dosiahli potrebný tlak, nám stačila polhodina. Čoskoro sa oheň rozhorel, drevo praskalo a z obrovského slonieho chobota, koniec ktorého sa strácal medzi konármi vysokých stromov, sa vyvalil čierny dym.

V tej chvíli sa k nám priblížili prvé skupinky Indov. Celý dav sa rozhýbal. Náš vlak bol celkom obkľúčený. Pútnici v prvých radoch dvíhali ruky smerom ku slonovi, zohýnali sa, klaňali, padali do prachu. Navidomoči mu prejavovali úctu. Plukovník Munro, kapitán Hod a ja sme stáli na verande. S obavami sme hľadeli, kam ten fanatizmus zájde. Mac Neil prišiel za nami a mlčky sa prizeral. Banks vyšiel za strojvodcom Storrom do vežičky, odkiaľ mohli ovládať podľa potreby obrovské zviera.

O štvrtej už v kotli vrelo. Indovia museli ten hukot považovať za mrmlanie podráždeného slona, ktorý v ich očiach nepochádzal z tohto sveta. Manometer ukazoval tlak piatich atmosfér. Storr nechal paru unikať ventilmi. Vyzeralo to, akoby prechádzala cez kožu slona.

- Máme potrebný tlak, Munro! - zvolal Banks.

- Vpred, Banks! - odvetil plukovník. - Ale choď opatrne, aby sme dakoho nerozmliaždili!

Už sa celkom rozvidnelo. Cesta popri rieke bola zaplnená zbožnými pútnikmi, ktorí veru nepomýšľali na to, aby nám uvoľnili cestu. V takýchto podmienkach nebolo ľahké ísť dopredu a nikoho pri tom nezraziť.

Banks niekoľkokrát zapískal, na čo dav odpovedal revom.

- Z cesty! Z cesty! - kričal inžinier a nariadil mechanikovi, aby pootvoril regulátor. Bolo počuť, ako para hučí vo valcoch. Z chobota sa vyvalil veľký biely oblak.

Dav sa na chvíľu zarazil. Potom strojvodca otvoril regulátor na polovicu a Oceľový obor začal silnejšie odfukovať. Náš vlak sa rozhýbal v tom dave Indov, ktorí mu nijako nechceli uvoľniť cestu.

- Pozor, Banks! - skríkol som.

Keď som sa nahol z verandy, zbadal som asi dvanásť fanatikov, ako sa vrhli na cestu so zrejmým úmyslom zahynúť pod kolesami ťažkého stroja.

- Preč z cesty! Vstaňte! - kričal na nich plukovník Munro a ukazoval, aby sa zdvihli.

- Hlupáci! - kričal aj kapitán Hod. - Považujú náš vlak za božský povoz. Nechajú sa rozšliapať nohami posvätného slona!

Na Banksov pokyn strojvodca uzavrel prívod pary. Pútnici, čo ležali krížom cez cestu, sa nedvíhali. Sfanatizovaný dav okolo nich kričal a povzbudzoval ich. Stroj sa zastavil. Banks nevedel, čo má robiť.

Vzápätí mu čosi zišlo na um.

- Veď uvidíme! - povedal.

Otvoril vypúšťací kohútik na valcoch a za ostrého sykotu na zem vystrekli prúdy pary.

- Hurá! Hurá! - zvolal kapitán Hod. - Len ich šľahajte, Banks!

Bola to dobrá myšlienka. Keď fanatikov zasiahla para, od bolesti skríkli a zdvihli sa. Boli odhodlaní dať sa rozdrviť, ale nie spáliť.

Dav cúvol a cesta sa uvoľnila. Strojvodca otvoril naplno regulátor a kolesá stroja sa zahryzli do zeme.

- Vpred! Vpred! - volal kapitán Hod tlieskajúc a srdečne sa smejúc.

Oceľový obor vyrazil na cestu a o chvíľu sa prekvapenému davu stratil v oblakoch pary ako dajaké fantastické zviera.

VIII

Niekoľko hodín vo Váránasí

Pred Steam Housom sa otvorila voľná cesta, ktorá nás mala doviesť cez Sásárám na pravý breh Gangy oproti mestu Váránasí.

Asi míľu za táborom stroj spomalil a ďalej postupoval rýchlosťou dve a pol míle za hodinu. Banks pomýšľal prejsť za deň dvadsaťpäť míľ a stráviť noc v blízkosti mestečka Sásárám.

Cesty v Indii sa všemožne vyhýbajú vodným tokom, lebo stavba mostov na naplavených územiach by bola veľmi nákladná. No prechodu cez rieku sa na mnohých miestach nedá vyhnúť. Tu slúžia na prepravu pramice, tento starý a primitívny dopravný prostriedok. Náš vlak by však pramica nepreviezla. Našťastie sme ju ani nepotrebovali.

V ten deň nás čakal prechod cez dôležitú rieku Són. Táto veľká rieka s viacerými prítokmi sa vlieva do Gangy približne medzi mestami Ára a Dinapur.

Cez rieku sme prešli bez najmenších ťažkostí. Slon sa zmenil na vodné plavidlo. Po miernom svahu zostúpil k rieke, vošiel do vody a držal sa na hladine tak, že víril vodu širokými labami, podobne ako to robia lopatky vodného kolesa.

Kapitán Hod bol celý preč od radosti.

- Pojazdný dom! - zvolal. - Dom, ktorý je súčasne vozom aj parníkom! Už mu chýbajú len krídla, aby sa vzniesol a zakrúžil vo vzdušnom priestore.

- Raz dôjde aj k tomu, priateľ Hod! - vážne vyhlásil inžinier.

- Nepochybujem, priateľ Banks! - rovnako vážne odvetil kapitán. - Všetko sa raz uskutoční. Len my sa znovu nenarodíme o takých dvesto rokov, aby sme videli všetky tie zázraky! V živote človeka sú veselé aj smutné chvíle, no ja by som chcel žiť hoci tisíc rokov, taký som zvedavý na budúcnosť!

Večer, dvanásť hodín po odchode z Gaje, sme prechádzali popri nádhernom trúbkovom moste, po ktorom vedie železničná trať vo výške osemdesiat stôp nad hladinou Sónu. Utáborili sme sa neďaleko mestečka Sásárám. Bolo treba doplniť zásoby dreva a vody. Na svitaní sme chceli pokračovať v ceste.

Všetko išlo presne podľa plánu. Ráno 22. mája sme sa pobrali ďalej.

Krajina okolo nás bola stále rovnaká, úrodná a bohatá. Taká je všade v nádhernom údolí veľrieky Gangy. Uprostred rozľahlých ryžových polí ležali jedna pri druhej dedinky, ktoré sa strácali pod hustou klenbou paliem, mangovníkov a iných vysokých stromov. My sme sa však nikde nezastavili. Ak nám prišiel do cesty dajaký povoz ťahaný záprahom lenivých zebu, stačilo zo dva-tri razy zapískať, aby sa nám vyhol. Pohoniči na nás hľadeli celí ohúrení.

V tento deň sa mi naskytol príjemný pohľad na početné polia ruží. Nachádzali sme sa totiž v blízkosti Gazipuru, veľkého strediska výroby ružového oleja.

Spýtal som sa Banksa, či by mi nevedel niečo povedať o tomto vyhľadávanom produkte, ktorý je podľa všetkého posledným módnym výkrikom vo voňavkárstve.

- Milý priateľ, uvediem vám niekoľko čísel a podľa toho uvidíte, aká drahá je výroba ružového oleja, - odvetil Banks. - Štyridsať libier ruží prejde akousi pomalou destiláciou, pri ktorej sa získa približne tridsať libier ružovej vody. Táto voda sa pridá k ďalšej dávke štyridsiatich libier ruží a spolu sa všetko destiluje, kým sa získa dvadsať libier ružovej vody. Táto zmes zostane počas dvanástich hodín na sviežom nočnom vzduchu a na druhý deň sa z povrchu tekutiny pozbiera jedna unca vonného oleja. Teda z osemdesiatich libier ruží, čo predstavuje asi dvestotisíc kvetov, sa získa iba jedna unca oleja. Je to naozajstná masakra. Preto sa netreba čudovať, keď aj v krajine, kde sa ružový olej vyrába, stojí unca štyridsať rupií alebo sto frankov.

- Ech! - ozval sa kapitán Hod, - keby tak na výrobu jednej unce pálenky bolo treba osemdesiat libier hrozna, stála by tiež pekné peniaze!

V ten istý deň sme prešli cez ďalší prítok Gangy, ktorý Indovia pokladajú za akúsi rieku Styx. Vraj sa po nej neodporúča plaviť. Podľa gréckeho bájoslovia totiž po rieke Styx prevážali duše zomretých do podsvetia. Brehy tohto prítoku sú pusté podobne ako brehy Jordánu alebo Mŕtveho mora. Nenamietam nič proti viere pravoverných Indov, ale nijako by som nemohol súhlasiť s tvrdením, že voda tejto pekelnej rieky nie je dobrá a že škodí na žalúdok. Naopak, je výborná.

Po trochu jednotvárnej ceste medzi nekonečnými poľami maku a ryže sme sa večer utáborili na pravom brehu rieky Gangy oproti svätému mestu Váránasí.

- Zastávka dvadsaťštyri hodín! - vyhlásil Banks.

- Ako ďaleko sme teraz od Kalkaty? - spýtal som sa inžiniera.

- Asi tristo päťdesiat míľ, - odvetil Banks. - A iste mi dáte za pravdu, milý priateľ, že sme si neuvedomili, akú vzdialenosť sme prešli, ani sme nepocítili únavu.

Ganga! Táto rieka akoby v sebe zhŕňala celú Indiu. Či existuje rieka, meno ktorej by bolo opradené toľkými legendami? Či existuje na svete údolie, ktoré by sa dalo porovnať s tým, aké na svojej veľkolepej púti vytvára táto rieka? Veď sa ťahá v dĺžke päťsto míľ a býva v ňom sto miliónov obyvateľov. Či existuje na zemeguli miesto, kde by sa nahromadilo viac zázrakov od zjavenia sa ázijských plemien? Akými slovami by taký Victor Hugo ospieval Gangu, keď ho tak nadchol oveľa menší Dunaj?

Ganga má aj vlnobitie, aj cyklóny, ktoré sú strašnejšie ako uragány na európskych riekach. Vlní sa ako had najpoetickejšími miestami na svete a tečie od západu na východ. Ibaže nepramení v dajakých bezvýznamných horách, ale v najvyššom horstve na zemi, v horách Himalájí. Odtiaľ sa vrhá dolu a pohlcuje všetky prítoky, ktoré stretá na ceste.

Na druhý deň, 23. mája, pri východe slnka sa pred našimi očami zaligotala široká vodná hladina. Na belavom piesku sa v prvých denných lúčoch vyhrievalo niekoľko krokodílov. Nehýbali sa a boli obrátení k žiarivému kotúču podobne ako prívrženci boha Brahmu. Ale zopár mŕtvol, čo plávalo po rieke, ich vytrhlo z nečinnosti. O mŕtvolách plávajúcich po prúde rieky sa hovorí, že ležia na chrbte, ak sú to muži, a na prsiach, ak sú to ženy. Môžem povedať, že to vôbec nie je pravda. Dravce sa vrhli na svoju korisť, ktorú im každodenne poskytujú vody na indickom polostrove, a vtiahli ju do hĺbky.

Železnica z Kalkaty do Iláhábádu vedie stále po pravom brehu rieky, vyhýba sa však jej mnohým zákrutám. V Iláhábáde sa rozvetvuje na severozápad do Dillí a na juhozápad do Bombaja. Kúsok od Váránásí sa od hlavnej trate odpája menšia odbočka, prechádza na druhú stranu rieky spájajúc Váránasí s Džaunpurom po údolí rieky Gómatí. Meria šesťdesiat kilometrov.

Mesto Váránasí sa teda nachádza na ľavom brehu Gangy. No my sme s Oceľovým obrom nemienili prejsť na druhú stranu. To nás čakalo v Iláhábáde. Pri brehu bolo dosť gondol, ktoré nás mohli odviezť do svätého mesta. Tešil som sa, že si ho prezriem.

Plukovník Munro poznal mestá, kadiaľ sme prechádzali, a podobné výlety ho preto nelákali. No v ten deň váhal, či nemá ísť s nami. Napokon sa rozhodol, že v spoločnosti seržanta Mac Neila sa poprechádza po brehu rieky. Obidvaja odišli zo Steam Housu ešte skôr ako my. Aj kapitán Hod už pobudol vo Váránasí s posádkou a teraz chcel navštíviť kamarátov. Mesto lákalo iba mňa a inžiniera Banksa, ktorý sa ponúkol, že mi bude robiť sprievodcu.

Spomenul som, že kapitán Hod bol s posádkou vo Váránasí. K tomu treba poznamenať, že vojenské oddiely zvyčajne nesídlia priamo v indických mestách. Kasárne sú vybudované vonku za mestom a okolo nich vznikli celé ďalšie mestá, kde bývajú nielen vojaci, ale aj úradníci, obchodníci, podnikatelia. Tak je tomu vo Váránasí, v Iláhábáde aj v iných mestách. Všade tam existujú vlastne dve mestá - jedno moderné európske so všetkým komfortom a druhé domáce s indickými zvykmi, spôsobom života a typickým miestnym koloritom.

Anglické mestečko pri Váránasí so svojimi bungalovmi, širokými ulicami a kresťanskými chrámami nie je pre návštevníka zaujímavé. Tu sa nachádzajú hotely, kde sa ubytúvajú turisti. Toto dokonalé anglické stredisko sa ničím neodlišuje od jemu podobných, aké by anglickí výrobcovia mohli posielať rozložené v škatuliach a na určenom mieste by ich už len poskladali.

Nasadli sme s Banskom do gondoly a preplávali sme cez Gangu šikmo, aby sme mohli obdivovať celý ten nádherný amfiteáter, ktorý vytvára mesto Váránasí nad vysokým brehom rieky.

- Váránasí je priam ukážkové posvätné mesto Indov, - povedal mi Banks. - Je to indická Mekka a ktokoľvek v nej pobudol čo len jediný deň, má zabezpečenú večnú blaženosť. Keď sa mestu pripisujú takéto dôležité vlastnosti, je pochopiteľné, že má veľa obyvateľov a že priťahuje pútnikov.

Odhaduje sa, že Váránasí existuje už tridsať storočí. Vzniklo teda približne v dobe, keď zanikla Trója. Mesto vždy bolo dôležitým strediskom krajiny, nie politickým, ale duchovným. Až do deviateho storočia bolo najuznávanejším budhistickým centrom. Potom prišli náboženské boje a niekdajší kult vystriedal brahmanizmus. Odvtedy sem putujú verní stúpenci tohto náboženstva. Tvrdí sa, že ročne ich sem príde tristotisíc.

Sväté mesto má svojho radžu, ktorého Angličania veľmi neuznávajú. Tento princ obýva veľkolepú rezidenciu v Ramnagure na Gange. Je to priamy potomok kráľov z Kasí - tak sa kedysi volalo Váránasí - nemá však takmer nijakú moc. S tým by sa možno aj uspokojil, väčšmi mu prekáža to, že mu dôchodok obmedzili na stotisíc rupií, čo predstavuje sotva vreckové niekdajšieho naboba.

Váránasí, tak ako ostatné mestá v údolí Gangy, na istý čas zasiahlo veľké povstanie z roku 1857. V tom čase bol v mestskej posádke tridsiaty siedmy peší pluk domorodcov, jeden jazdecký oddiel a polovičný pluk sikhov.

Čo sa týka kráľovského vojska, bola tu iba polovičná delostrelecká batéria. Táto hŕstka mužov nemohla pomýšľať na to, že by odzbrojila domorodých vojakov. Preto úrady netrpezlivo vyčkávali príchod plukovníka Neila, ktorý bol na ceste do Iláhábádu s desiatym plukom kráľovskej armády. Plukovník Neil vstúpil do mesta iba s dvestopäťdesiatimi mužmi. Pri tejto príležitosti sa na cvičišti konala vojenská prehliadka. Zhromaždeným sipáhíom rozkázali, aby zložili zbrane. Tí odmietli. Vznikla bitka medzi nimi a pešiakmi plukovníka Neila. K vzbúrencom sa hned pridali jazdecký oddiel a sikhovia. No delostrelectvo začalo strieľať a napriek všetkej chrabrosti boli vzbúrenci porazení.

Boj sa odohrával vonku z mesta. Vnútri sa zatiaľ vzbúrili moslimovia, no čoskoro bol tento pokus potlačený. Odvtedy bol vo Váránasí pokoj, dokonca aj vtedy, keď sa už zdalo, že v západných provinciách povstanie zvíťazí.

Toto všetko mi vyrozprával Banks, kým sa naša gondola pomaly kĺzala po vodách Gangy.

- Milý priateľ, - pokračoval inžinier, - ideme si pozrieť Váránasí, pravdaže. Hoci samotné mesto je starobylé, nenájdete v ňom jedinú pamiatku staršiu ako tristoročnú. Nečudujte sa tomu. Je to dôsledok náboženských bojov, v ktorých poľutovaniahodnú úlohu zohrali železo a oheň. No aj tak je Váránasí zaujímavé mesto a určite neoľutujete, že ste tu boli.

Gondola zastala v belasej zátoke podobnej Neapolskému zálivu, odkiaľ sme sa mohli pozerať na malebne rozložené domy na kopci a na zoskupenie palácov, ktoré podomieľa voda rieky a ktorým hrozí, že sa zrútia. V tejto nádhernej panoráme dominuje nepálska pagoda postavená v čínskom slohu, ktorá je zasvätená Budhovi, celý les veží, minaretov, pyramidionov z mešít a z chrámov, nad ktorými sa týči zlatá vežička ako symbol plodnosti boha Šivu a dve úzke vežičky mešity Aurang Zeba.

Nevystúpili sme hned na niektoré zo schodíšť, čo vedú na breh, ale sme plávali popri nábreží.

Videli sme podobný obraz ako v Gaji, len pozadie bolo iné: namiesto zeleného porastu sväté mesto.

Tisícky pútnikov zapĺňali breh, terasy, schodištia a nábožne sa ponárali do vody v trojstupoch či štvorstupoch. Tu sa však nesmelo kúpať zadarmo. Na posledných schodíkoch stáli strážcovia v červených turbanoch, so šabľou po boku a vyberali poplatok. Boli tam aj podnikaví brahmani, ktorí predávali amulety, ružence a iné náboženské predmety.

Medzi pútnikmi boli obchodníci, ktorí si tu naberali zásoby posvätnej vody, aby ju potom predávali vo vzdialených krajoch polostrova. Na znak pravosti je

každá fľaštička označená pečaťou brahmana. Obchod so zázračnou tekutinou sa však natoľko rozmohol, že sa o jej pravosti dá aj tak pochybovať.

Spýtal som sa Banksa, či sa tu nestávajú nešťastné príhody. Veď tu nebolo plavčíkov, ktorí by dávali pozor, aby odvážlivci nezašli až do silného prúdu rieky.

- Často sa stane nešťastie, - odvetil mi inžinier. - No ak sa telo veriaceho stratí, duša sa zachráni. A nikto sa nad takýmito prípadmi nepozastaví.

- A čo krokodíly? - spytoval som sa ďalej.

- Krokodíly sa zvyčajne utiahnu niekam inam. Ten hluk ich vyrušuje. Skôr sa treba obávať ničomníkov, ktorí sa ponoria, preplávajú pod vodou, stiahnu dole ženy alebo deti a oberú ich o šperky. Spomína sa dokonca jeden chytrák, čo si zaobstaral mechanickú hlavu a hral krokodíla. Pri tomto výnosnom, no nebezpečnom remesle si nadobudol značný majetok. Až raz ho zožral skutočný krokodíl a na vode zostala plávať falošná krokodília hlava z usne.

Existujú aj takí fanatici, ktorí dobrovoľne hľadajú smrť vo vodách Gangy, a to s prekvapujúcou rafinovanosťou. Okolo tela si uviažu ruženec, na ktorom sú pripevnené prázdne nádoby s úzkymi hrdlami. Nádoby sú otvorené. Voda postupne vniká dnu a fanatici sa pomaličky ponárajú za nadšenia ostatných veriacich.

Naša gondola zastala pred schodišťom Manmenka. Tu sa nachádzajú poschodovité hranice s telami mŕtvych, čo si takýmto spôsobom chcú zabezpečiť posmrtný život. Hranice horia bez prestania vo dne v noci, lebo spaľovanie na tomto mieste je veľmi vyhľadávané. Boháči zo vzdialených oblastí sa nechávajú priviezť do Váránasí už vtedy, keď na nich doľahne ťažká choroba. Váránasí je neodškriepiteľne najvhodnejšie miesto na odchod do iného sveta. Ak sa nebohý dopustil iba ľahkých hriechov, jeho duša vystúpi súčasne s dymom rovno do kraja večnej blaženosti. No ak bol veľkým hriešnikom, jeho duša sa bude musieť očistiť pobytom v tele brahmana, ktorý sa v budúcnosti narodí. Dá sa predpokladať, že počas tohto druhého prevtelenia jeho život bude príkladný a že sa nebude musieť podrobiť ďalšej premene, aby ho definitívne prijali do nebeského raja.

Po ceste som si všimol akéhosi Inda, či skôr Bengálca, bystrého pohľadu a prefíkanej tváre, ktorý nás sledoval počas celej exkurzie a ani sa pritom veľmi neskrýval.

Keď sme vystupovali z gondoly pri schodišti Manmenka, rozprával som sa o čomsi s Banksom a dosť nahlas som vyslovil meno plukovníka Munra. Bengálec sa na nás práve pozeral a v tej chvíli sa nevdojak zachvel. Nevenoval som tomu zvláštnu pozornosť, ale keď nám ten špión šiel po celý čas za pätami, spomenul som si na rannú príhodu. Domorodec nás nespúšťal z očí ani na chvíľu. Bol to priateľ, alebo nepriateľ? V každom prípade to bol muž, ktorému plukovníkovo meno nebolo ľahostajné.

Naše nosidlá sa čoskoro ocitli pred širokým schodišťom so sto schodmi, čo vedie z nástupišťa k Aurang Zebovej mešite.

Kedysi veriaci prechádzali týmito svätými schodmi výlučne na kolenách, lebo hore stál chrám boha Višnu. Neskôr ho nahradila mešita dobyvateľa. Bol by som si rád prezrel Váránasí z výšky niektorého z minaretov mešity, čo sú postavené ako pevnostné veže. Sú vysoké sto tridsaťdva stôp a v priemere merajú sotva toľko čo fabrický komín. No vnútri vedú točité schody. V súčasnosti sa nesmú používať. Už dva minarety sa povážlivo odchyľujú od vertikály a hrozí, že jedného dňa spadnú. Pravdepodobne nebudú také životaschopné ako šikmá veža v Pise.

Keď sme vychádzali z mešity, všimol som si, že Bengálec čaká pri dverách. Uprene som sa naňho zahľadel, kým nesklopil zrak. Predbežne som Banksovi nechcel nič vravieť. Mienil som vyčkať, ako sa toto indivíduum bude správať ďalej.

V tomto obdivuhodnom meste sa nachádzajú stovky pagôd a mešít i veľkolepých palácov. Jednoznačne najkrajší palác patrí kráľovi z Nagpuru. Takmer všetci radžovia, ktorí prichádzajú do svätého mesta v období veľkých náboženských slávností, tu totiž chcú mať svoj vlastný dom.

Nemohol som pomýšľať na to, že by som si prezrel všetky tie budovy. Preto som si vybral len najznámejšie. Ako prvý som navštívil chrám, kde sa nachádza lingam - symbol plodnosti boha Šivu. Ide o neforemný kameň, ktorý má predstavovať časť tela najhroznejšieho z bohov indickej mytológie. Pod ním je studňa so zahnívajúcou vodou - no vraj má zázračné vlastnosti. Pozrel som si aj Mankarniku s posvätnou fontánou, kde sa veriaci kúpu a brahmani z toho majú veľký úžitok, aj hvezdáreň Man Mundir, ktorú dal vybudovať cisár Akbar pred dvesto rokmi. Prístroje v tejto hvezdárni nie sú naozajstné, ale sú vytesané z kameňa.

Počul som, že turisti vyhľadávajú vo Váránasí akýsi opičí palác. Parížan by sa mohol nazdávať, že sa ocitne pred slávnou klietkou, aká je v parížskej botanickej záhrade. Tu však ide o niečo úplne odlišné.

Je to chrám Durga Khaund postavený trochu ďalej od centra mesta. Pochádza z deviateho storočia a patrí k najväčším pamätihodnostiam mesta. Opice nie sú zatvorené v klietke, voľne sa pohybujú po nádvoriach, skáču po múroch, škriabu sa na obrovské mangovníky, s veľkým škrekom sa bijú o pražené zrnká, čo im prinášajú návštevníci ako lahôdku. Strážcovia chrámu, brahmani, tak ako všade inde, očakávajú malú odmenu. Toto remeslo je zrejme najvýnosnejšie v celej Indii.

Navečer sme boli zmorení od horúčavy a pomýšľali sme na návrat do Steam Housu. Obedovali i večerali sme vo výbornom hoteli v anglickej štvrti, no aj tak sme banovali za kuchyňou pána Parazarda. Keď sme mali pod schodišťom nastúpiť do gondoly, aby sme sa previezli na pravý breh Gangy, posledný raz som zbadal nášho Bengálca na dva kroky od plavidla. Čakal ho tam akýsi Ind s člnom. Muž doň nastúpil. Hádam nás len nechce sledovať až do tábora? To by bolo veľmi podozrivé.

- Banks, - povedal som potichu a ukázal som na Bengálca, - tento špión nás nespustil z očí...

- Videl som ho, - odvetil Banks. - Všimol som si, že sa chytil na plukovníkovo meno, ktoré ste vyslovili.

- Nemali by sme?...

- Nie. Nechajme ho na pokoji, - povedal Banks. - Lepšie bude, ak mu nedáme najavo, že ho podozrievame... Napokon, už ho tu ani niet.

Čln s Bengálcom skutočne zmizol medzi početnými plavidlami najrozličnejších tvarov, ktoré križovali tmavé vody Gangy.

Banks sa obrátil k nášmu Indovi.

- Poznáš toho muža? - spýtal sa ho s predstieranou ľahostajnosťou.

- Nie, vidím ho po prvý raz, - odvetil Ind.

Zotmelo sa. Stovky lodí vyzdobené vlajočkami a vysvietené farebnými lampášmi plávali krížom-krážom po rieke. Sedeli v nich speváci a rôzni hudobníci. Na ľavom brehu bolo vidieť ohňostroje. To mi pripomenulo, že nie sme ďaleko od Nebeskej ríše, kde podobné zábavy sú veľmi obľúbené. Bolo to pre nás čarovné divadlo.

Neviem, pri akej príležitosti sa konala táto nočná slávnosť, podľa všetkého improvizovaná. Zúčastnili sa na nej Indovia zo všetkých spoločenských vrstiev. Keď gondola priplávala k druhému brehu, slávnosť sa práve končila.

Trvala práve tak krátko ako žiara ohňostroja, čo na chvíľu osvieti priestor a potom zhasne v noci. V Indii je, ako som už spomenul, obrovské množstvo bohov, bôžikov a najrozličnejších svätcov, takže ani celý rok nemá dosť hodín, minút a sekúnd, ktoré by sa mohli venovať každému z týchto božstiev.

Keď sme prišli do tábora, plukovník Munro a Mac Neil tam už boli. Banks sa spýtal seržanta, či sa za našej neprítomnosti dačo neprihodilo.

- Nič, - odvetil Mac Neil.

- Nezbadali ste v okolí nejakú podozrivú osobu?

- Nikoho, pán Banks. Máte hádam nejaké podozrenie?...

- Počas výletu vo Váránasí nás sledovali, - odvetil inžinier, - a to sa mi nepáči.

- Ten špión bol...

- Bengálec. Jeho pozornosť upútalo plukovníkovo meno.

- Čo by ten muž mohol od nás chcieť?

- To neviem, Mac Neil. No treba sa mať na pozore!

- V poriadku, - odvetil seržant. - Budem dávať pozor.

IX

Iláhábád

Iláhábád je od Váránasí vzdialený približne sto tridsať kilometrov. Cesta vedie takmer neprestajne po pravom brehu Gangy. Vedľa nej je vybudovaná železnica. Storr naplnil celý tender kvalitnými briketami, takže slon mal potravu na viacero dní. Bol riadne vyčistený, vlastne vyleštený, akoby vyšiel z dielne. Netrpezlivo čakal na odchod. Pravdaže, nepodupkával, ale kolesá sa mu chveli, čo nasvedčovalo, že v jeho oceľových pľúcach je dostatočný tlak pary.

Náš vlak sa pohol zavčas ráno rýchlosťou tri či štyri míle za hodinu.

Noc prešla pokojne, Bengálec sa viac neukázal.

Tu by som chcel poznamenať, že každý deň sme s vojenskou presnosťou dodržiavali stanovený program, čo sa týka vstávania, líhania si spať, raňajok, obeda a večere. Život v Steam House plynul práve tak pravidelne ako v kalkatskom bungalove. Krajina sa nám neustále menila pred očami, zato naše obydlie akoby sa nepremiestňovalo. Načisto sme si privykli na nový život asi ako cestujúci na palube zaoceánskeho parníka. Rozdiel bol však v tom, že my sme nemuseli hľadieť na jednotvárny morský obzor.

O jedenástej sa na rovine pred nami ukázalo zaujímavé mauzóleum Kassim Soliman v mongolskom štýle, ktoré postavili na počesť dvoch islamských svätcov - otca a syna. O polhodinu neskôr sme uvideli dôležitú pevnosť Chunar s malebnými hradbami na nedostupnej skale, dvíhajúcej sa kolmo nad hladinou Gangy do výšky sto päťdesiat stôp.

Nepomýšľali sme na to, že by sme si prezreli túto pevnosť, hoci patrí medzi najznámejšie v gangskom údolí. Je postavená tak, aby sa jej obrancovia zaobišli bez streliva. Prípadných útočníkov by rozdrvili pomocou celej lavíny skál, čo tu sú poruke.

Na úpätí pevnosti leží mesto rovnakého mena strácajúce sa v zeleni.

Videli sme, že vo Váránasí existuje niekoľko privilegovaných miest, ktoré Indovia považujú za najposvätnejšie. Na celom polostrove by sa podobných miest našlo na stovky. Aj v pevnosti Chunar majú také zázračné miestečko. Je ním mramorová doska, na ktorú si vraj každý deň príde odpočinúť akýsi boh. Keďže je neviditeľný, vopred sme sa vzdali možnosti, že by sme ho mohli uzrieť. Večer sa Oceľový obor zastavil pri Mirzápure. V meste je veľa chrámov, no sú tam aj továrne a nákladný prístav pre bavlnu, ktorá sa v tomto kraji pestuje. Vyrastá tu bohaté obchodné stredisko.

Na druhý deň, 25. mája, asi o druhej popoludní sme sa prebrodili cez riečku Tóns, ktorá mala v tom čase sotva na stopu vody. O piatej sme minuli železničnú križovatku, kadiaľ prechádza dlhá trať z Bombaja do Kalkaty. Takmer presne na mieste, kde sa Jamuna vlieva do Gangy, je postavený obdivuhodný železný viadukt so šestnástimi piliermi, vysokými šesťdesiat stôp a stojacimi vo vodách tohto nádherného prítoku.

Potom sme bez ťažkostí prešli cez pontónový most dlhý jeden kilometer a navečer sme sa utáborili na okraji jedného predmestia Iláhábádu.

Nasledujúci deň sme chceli venovať prehliadke mesta, z ktorého sa rozbiehajú najdôležitejšie železničné trate do celej Indie. Mesto má krásnu polohu. Leží v bohatom kraji medzi korytami Jamuny a Gangy.

Príroda sa teda pričinila o to, že Iláhábád by sa raz mohol stať hlavným mestom anglickej Indie, sídlom vlády a rezidenciou miestokráľa. Ktovie, možno raz k tomu aj dôjde, ak napríklad dajaký cyklón postihne Kalkatu, terajšie centrum. Podaktorí predvídavci už aj rátajú s takou možnosťou. Dá sa povedať, že Iláhábád je vzhľadom na polohu srdcom Indie, tak ako Paríž je srdcom Francúzska. Je pravda, že Londýn sa nenachádza v strede Spojeného kráľovstva, nesporné je však aj to, že nemá nad ostatnými mestami takú prevahu ako Paríž.

- Odtiaľto už pôjdeme rovno na sever? - spýtal som sa Banksa.

- Áno, - odvetil Banks, - takmer rovno. Iláhábád je posledným bodom na našej ceste smerom na západ.

- Konečne! - zvolal kapitán Hod. - Veľké mestá sú síce pekné, ale veľké pláne a džungle sú ešte krajšie! Keď budeme stále chodiť popri tratiach, náš Oceľový obor si to nebodaj rozmyslí a pustí sa aj on po koľajniciach. To by bola hanba, keby sá nám zmenil na obyčajnú lokomotívu!

- Nebojte sa. Hod, to sa nestane, - odvetil inžinier. - Čoskoro sa ocitneme vo vašom vytúženom kraji.

- Pôjdeme teda priamo k čínskym hraniciam a Lakhnaú obídeme?

- Podľa mojej mienky by sme sa mali vyhnúť tomu mestu a ešte väčšmi Kánpuru, lebo plukovník Munro má na ne veľmi smutné spomienky.

- Máte pravdu, - dodal som. - Kiežby sme boli od tých miest čo najďalej!

- Banks, povedzte mi, či ste sa za poslednej návštevy vo Váránasí nedozvedeli čosi o Nanovi Sahibovi? - spýtal sa kapitán Hod.

- Nič, - odvetil inžinier. - Je pravdepodobné, že guvernér sa aj tentoraz pomýlil ako niekoľkokrát predtým a že nabob sa vôbec neukázal v okolí Bombaja.

- Je to o to pravdepodobnejšie, že inak by Nana Sahib už bol dal o sebe vedieť,

- povedal kapitán.

- No nech už je, ako chce, - pokračoval Banks, - najradšej by som bol preč z tohto gangského údolia, kde sa za povstania sipáhíov odohralo toľko krutostí od Iláhábádu po Kánpur. Dajme si pozor, aby sme pred plukovníkom nevyslovili meno tohto mesta podobne ako meno Nanu Sahiba. Zbytočne ho nerozrušujme.

Na druhý deň sa Banks ponúkol, že ma bude sprevádzať počas prehliadky Iláhábádu, ktorej som chcel venovať niekoľko hodín. Iláhábád, to sú vlastne tri mestá. Napriek tomu je menej zaujímavý ako Váránasí, hoci tiež patrí k svätým mestám.

O indickom meste sa toho nedá veľa povedať. Je to zoskupenie nízkych domcov oddelených úzkymi uličkami, nad ktorými tu a tam vyčnievajú nádherné stromy tamarindy.

Ani anglické mesto nie je ničím pozoruhodné. Má impozantné široké ulice so zeleňou, priestranné námestia, pohodlné domy a všetky predpoklady, aby sa z neho stalo hlavné mesto.

Všetky pamätihodnosti Iláhábádu sa sústreďujú na širokej rovine medzi tokmi dvoch riek - Jamuny a Gangy. Toto priestranstvo sa nazýva pláň Almužien, pretože indickí princovia sem oddávna prichádzali, aby dávali chudobným almužny. Pán Rousselet, znalec indických pomerov, vraví, že je oveľa záslužnejšie dať jedinú mincu na tomto mieste ako tisícky inde.

V západnej časti veľkej pláne Almužien je postavená iláhábádska pevnosť. Hrdo sa týčia jej múry z červeného pieskovca. Cez strielne sa dajú zasiahnuť brehy obidvoch riek. Uprostred pevnosti stojí palác - kedysi obľúbené sídlo sultána Akbara a dnes sklad zbraní. V jednom rohu je obrovský monolit s levom vysoký tridsaťšesť stôp, neďaleko odtiaľ malý chrám, ktorý Indovia nemôžu navštevovať, hoci je jedným z ich posvätných miest. Prístup do pevnosti majú totiž zakázaný.

Banks mi porozprával legendu, čo sa viaže k stavbe iláhábádskej pevnosti.

Keď sultán rozkázal postaviť pevnosť, ukázalo sa, že kamene nijako nechcú spolu držať. Len čo postavili dajaký múr, hned spadol. Pýtali si radu od veštiarne. Tá im povedala, ako napokon vždy v podobných prípadoch, že na odvrátenie kliatby treba dobrovoľnú obeť. Ponúkol sa jeden Ind. Obetovali ho teda a potom už pevnosť bez problémov dokončili. Ten Ind sa volal Brog, a preto sa mesto označuje aj ako Brog Iláhábád.

Potom ma Banks zaviedol do povestných záhrad, ktoré si svoju slávu naozaj zaslúžia. Tam v tieni najkrajších tamarindov na svete sa ukrýva niekoľko mohamedánskych mauzóleí. Medzi nimi je hrobka sultána, podľa ktorého sú záhrady pomenované. Na jednom múre z bieleho mramoru je odtlačok obrovskej ruky. Ukázali nám ho, na rozdiel od Gaje, veľmi ochotne. Je však pravda, že tu nešlo o stopu božskej nohy, ale o odtlačok ruky obyčajného smrteľníka, Mohamedovho prasynovca.

Krvavé udalosti počas povstania v roku 1857 zasiahli Iláhábád práve tak ako ostatné mestá v gangskom údolí. Bitka medzi kráľovskou armádou a vzbúrencami na cvičnom poli vo Váránasí spôsobila, že sa aj tu vzbúrili domáce oddiely, a to najmä šiesty pluk Bengálcov. Najprv zabili ôsmich zástavníkov, no vďaka energickému zásahu niekoľkých európskych delostrelcov sipáhíovia napokon zložili zbrane.

V anglickej časti mesta to dopadlo horšie. Domorodci sa vzbúrili, otvorili väzenia, vyplienili prístav, podpálili obydlia Európanov. No hned nato plukovník Neil, ktorý predtým urobil poriadok vo Váránasí, prišiel do mesta so svojím plukom a so sto strelcami z madráskeho pluku. Zmocnil sa pontónového mosta, dobyl predmestia, rozohnal členov provizórnej vlády a stal sa pánom provincie. Počas celého výletu do Iláhábádu sme si spolu s Banksom pozorne všímali, či nás dakto nesleduje ako vo Váránasí. No tentoraz sme nezbadali nič podozrivé.

- Aj tak si musíme dávať pozor! - povedal inžinier. - Radšej by som bol tadiaľto prechádzal inkognito, lebo meno plukovníka Munra je v tejto provincii veľmi dobre známe.

Z prehliadky mesta sme sa vrátili o šiestej práve na večeru. Sir Edward Munro, ktorý si vyšiel do okolia, nás už čakal. Kapitán Hod prišiel takmer súčasne s nami. Bol navštíviť svojich kamarátov z posádky v tunajších ubikáciách.

Hned som zbadal, že plukovník Munro je ustaranejší ako zvyčajne. Povedal som to Banksovi. Zdalo sa mi, že v plukovníkových očiach horí akýsi plameň, nezvyčajný u človeka, ktorý taký dlhý čas smútil.

- Máte pravdu, v tom čosi bude! - odvetil mi Banks. - Čo sa len mohlo stať?

- Že by sme sa spýtali Mac Neila?

- Áno, Mac Neil by hádam vedel...

Inžinier vyšiel zo salónu a zamieril k seržantovej kabíne. No seržant tam nebol.

- Kde je Mac Neil? - spýtal sa Banks Gúmiho, ktorý sa práve chystal roznášať jedlo na stôl.

- Odišiel z tábora, - odvetil Gúmi.

- Kedy?

- Asi pred hodinou na rozkaz plukovníka Munra.

- Neviete, kam šiel?

- Nie, pán Banks, a neviem ani, prečo odišiel.

- Od nášho odchodu sa tu nič neprihodilo?

- Nič.

Banks sa teda vrátil a povedal mi, že seržant kamsi odišiel z neznámeho dôvodu.

- Neviem, o čo ide, ale dačo sa tu určite stalo! Vyčkajme! - povedal Banks.

Sadli sme si za stôl. Plukovník Munro sa zvyčajne počas jedla zapájal do rozhovoru. Rád počúval, keď sme mu rozprávali o všetkom, čo sme robili cez deň. Dával som si pozor, aby som nespomenul nič, čo by sa len trošku týkalo povstania sipáhíov. Zdalo sa mi, že si to všimol. Nebol som si však istý, či mi bol za to vdačný.

Počas večere som sa obával, že budem musieť hovoriť o Iláhábáde a že sa teda nijako nevyhnem zmienke o povstaní. No zbytočne. Plukovník Munro sa Banksa ani mňa na nič nespytoval. Po celý čas mlčal a bol čoraz nepokojnejší. Často sa pozeral na cestu vedúcu ku kasárňam a niekoľkokrát sa len-len že nezdvihol od stola, aby lepšie videl. Bolo jasné, že sir Edward Munro netrpezlivo očakáva príchod seržanta Mac Neila.

Bola to smutná večera. Kapitán Hod sa spýtavo pozeral na Banksa nevediac, čo sa robí. No Banks mu nemohol nič vysvetliť.

Po večeri plukovník Munro nezostal sedieť ako zvyčajne, ale vyšiel na verandu, odtiaľ na cestu a uprene sa kamsi zahľadel. Potom sa obrátil k nám.

- Banks, Hod, aj vy, Maucler, mohli by ste ma odprevadiť ku kasárňam?

Ihned sme vstali od stola a nasledovali sme plukovníka, ktorý mlčky vykročil.

Keď sme prešli asi sto krokov, sir Edward Munro sa zastavil pred stĺpom na pravej strane cesty, na ktorom bolo nalepené akési oznámenie.

- Čítajte! - vyzval nás.

Bolo to vyše dvoch mesiacov staré oznámenie, v ktorom písali o prítomnosti Nanu Sahiba na okolí Bombaja a vypisovali odmenu na jeho hlavu.

Kapitán Hod a Banks sa strhli od nepríjemného prekvapenia. V Kalkate i počas doterajšej cesty sa im podarilo skryť toto oznámenie pred plukovníkom. A odrazu takáto náhoda! Všetka ich opatrnosť bola zbytočná.

- Banks, vedel si o tomto oznámení? - spýtal sa sir Edward Munro a chytil inžiniera za ruku.

Banks mlčal.

- Vedel si, - pokračoval plukovník, - že Nana Sahib sa pred dvoma mesiacmi ukázal na okolí Bombaja, a nič si mi o tom nepovedal!

Banks ďalej mlčal.

- Nuž, čo, milý plukovník, pravdaže sme to vedeli! - zvolal kapitán Hod. - Ale načo vám to vravieť? Nikto nemohol dokázať, že oznámenie sa zakladá na pravde. A zbytočne sme vás nechceli zraňovať.

- Banks! - skríkol zrazu plukovník Munro a celý sa zmenil v tvári, - či si zabudol, že iba mne, predovšetkým mne prichodí porátať sa s tým človekom? Tak teda vedz: ak som súhlasil s odchodom z Kalkaty, tak len preto, aby som sa dostal na sever Indie! Nikdy som ani na chvíľku neuveril, že Nana Sahib zomrel, nikdy som nezabudol, čo je mojou povinnosťou. Keď som s vami odchádzal, mal som jedinú myšlienku, jedinú nádej! Chcel som sa priblížiť k cieľu a dúfal som, že mi náhoda pomôže. Dobre som urobil! Sám boh ma priviedol k tomuto oznámeniu! Už nemusím ísť za Nanom Sahibom na sever! Treba mi ísť na juh! Tak teda pôjdem!

Predtuchy nás nesklamali. Plukovníka Munra ovládala väčšmi ako kedykoľvek predtým dávna myšlienka. Až teraz sa pred nami celý odhalil.

- Munro, - odvetil Banks, - ak som ti nič nepovedal, tak len preto, že som nebol presvedčený o prítomnosti Nanu Sahiba v okolí Bombaja. Je isté, že úrady sa znovu zmýlili. Oznámenie má dátum 6. marca a odvtedy sa nevyskytla nijaká správa o nabobovi.

Plukovník Munro na inžinierovu poznámku najprv nepovedal nič. Pozrel sa ešte raz na cestu a až potom sa ozval.

- Priatelia, oznámim vám, čo sa stalo. Mac Neil išiel do Iláhábádu s listom pre guvernéra. O chvíľu budem naisto vedieť, či sa Nana Sahib zjavil v niektorej západnej provincii, či tam ešte je, alebo zmizol.

- A čo urobíš, ak je to pravda, ak ho skutočne videli? - spýtal sa Banks a chytil plukovníka za ruku.

- Odídem! - odvetil sir Edward Munro. - Pôjdem všade tam, kam ma zavedie moja povinnosť.

- Je to tvoje definitívne rozhodnutie, Munro?

- Áno, Banks, definitívne. Budete pokračovať v ceste bezo mňa, priatelia... Odo dneška je mojím cieľom Bombaj.

- V poriadku, ale nepôjdeš ta sám! - vyhlásil inžinier a obrátil sa k nám. -Pôjdeme s tebou, Munro!

- Áno, áno, plukovník! - zvolal kapitán Hod. - Nenecháme vás odísť samého! Namiesto šeliem si zapoľujeme na naničhodníkov.

- Plukovník Munro, dovoľte mi, aby som sa pripojil k vašim priateľom, - ozval som sa ja.

- Áno, Maucler, - povedal Banks, - dnes večer všetci odídeme z Iláhábádu...

- Zbytočne! - povedal vtom ktosi za naším chrbtom.

Obrátili sme sa. Pred nami stál seržant Mac Neil a v ruke držal noviny.

- Čítajte, plukovník, - povedal. - Toto mi dal guvernér.

Sir Edward Munro čítal:

Guvernér správneho obvodu Bombaj oznamuje verejnosti, že správa zo dňa 6. marca tohto roku týkajúca sa naboba Dandu Panta sa odteraz považuje za bezpredmetnú. Nana Sahib bol včera zabitý počas bitky v priesmykoch Satpurských hôr, kde sa skrýval so svojou družinou. O jeho totožnosti niet pochýb. Spoznali ho obyvatelia Kánpuru aj Lakhnaú. Na ľavej ruke mu chýbal prst. Je známe, že Nana Sahib si odrezal prst, keď chcel predstieraným pohrebom docieliť, aby sa rozniesla správa o jeho smrti. Indické kráľovstvo sa už nemusí obávať krutého naboba, ktorý v ňom vyvolal toľko krviprelievania.

Plukovník Munro čítal tieto riadky akýmsi zastretým hlasom. Keď dočítal, noviny mu vypadli z rúk.

Mlčali sme. Smrť Nanu Sahiba, tentoraz neodškriepiteľná, nás zbavila všetkých obáv o budúcnosť.

Plukovník Munro si po chvíľke pretrel oči, akoby chcel odohnať hrozné spomienky.

- Kedy máme odísť z Iláhábádu? - spýtal sa.

- Zajtra na svitaní, - odvetil inžinier.

- Banks, - pokračoval plukovník Munro, - nemohli by sme sa zastaviť na niekoľko hodín v Kánpure?

- Želáš si to?

- Áno, Banks, chcel by som... chcem ešte raz vidieť... naposledy... Kánpur!

- Budeme tam o dva dni! - jednoducho odvetil inžinier.

- A potom?... spýtal sa plukovník Munro.

- Potom? Budeme pokračovať v ceste na sever Indie!

- Áno!... Na sever! Na sever!... - opakoval plukovník hlasom, ktorý ma rozochvel.

Čo ak sir Edward Munro napriek všetkému pochybuje o výsledku posledného boja medzi Nanom Sahibom a anglickými vojakmi? Budúcnosť nám odpovie, či bolo rozumné stavať sa proti tomu, čo sa všetkým zdalo samozrejmosťou.

X

Via dolorosa

Kráľovstvo Audh bolo kedysi jedným z najvýznamnejších na polostrove a ešte dnes patrí k bohatým oblastiam Indie. V jeho histórii sa vyskytli mocní aj slabí vládcovia. Vadžad Ali Šach patril k tým slabším, lebo za jeho vlády, 6. februára 1857, sa kráľovstvo dostalo pod správu anglickej Spoločnosti. Stalo sa to iba niekoľko mesiacov pred veľkým povstaním a práve na tomto území sa odohralo najstrašnejšie vraždenie zo strany Indov aj Angličanov.

Smutne sa preslávili najmä dve mestá: Lakhnaú a Kánpur.

Lakhnaú je hlavným mestom kraja, Kánpur je starobylé mesto niekdajšieho kráľovstva.

Plukovník Munro chcel uvidieť predovšetkým Kánpur. Oceľový obor potreboval celé dva dni, aby prekonal vzdialenosť dvesto päťdesiat kilometrov z Iláhábádu do Kánpuru priemernou rýchlosťou tri míle za hodinu. Šli sme po pravom brehu Gangy, po pláni, kde rástli na nekonečných poliach indigovníky. Do Kánpuru sme prišli navečer 29. mája.

Od Kalkaty nás už teda delilo takmer tisíc kilometrov.

Kánpur má približne šesťdesiattisíc obyvateľov. Leží na pravom brehu Gangy, na páse územia dlhom päť míľ. Nachádzajú sa tu kasárne s posádkou sedemtisíc mužov. Turista by tu márne hľadal dajaké historické pamiatky, hoci mesto je skutočne starobylé. Ani nás Kánpur nijako nelákal, priviedlo nás ta iba želanie sira Edwarda Munra.

Ráno 30. mája sme vyšli z tábora. Banks, kapitán Hod a ja sme sprevádzali plukovníka Munra a seržanta Mac Neila počas tej bolestnej cesty, ktorú chcel sir Edward Munro ešte raz absolvovať.

K tomu je potrebné isté vysvetlenie. V krátkosti vám zhrniem, čo mi porozprával Banks.

V čase, keď sa kráľovstvo dostalo pod anglickú správu, boli v meste spoľahlivé vojenské oddiely. Ale na začiatku povstania tu bolo iba dvesto päťdesiat vojakov kráľovskej armády proti trom domorodým peším plukom, dvom jazdeckým plukom a delostreleckej batérii z Bengálskej armády. Bývalo tu však veľa Európanov, úradníkov, obchodníkov a tiež osemsto päťdesiat žien a detí vojakov z posádky v Lakhnaú, kde sídlil tridsiaty druhý pluk kráľovskej armády. Plukovník Munro býval v Kánpure niekoľko rokov. Tam spoznal miss Laurence Honlayovú, s ktorou sa v roku 1855 oženil. Bola to mladá Angličanka, pôvabná, inteligentná, deva ušľachtilých citov a hrdinského charakteru. Bývala so svojou matkou v bungalove za mestom. Plukovník ju zbožňoval.

Dva roky po svadbe, v roku 1857, keď vypukli prvé vzbury v Mérathe, plukovník Munro musel bezodkladne nasledovať svoj pluk. Ženu a svokru nechal v Kánpure, no odporučil im, aby sa ihneď pripravili na odchod do Kalkaty. Plukovník sa totiž nazdával, že Kánpur nie je dosť bezpečný. Bohužiaľ, jeho predtuchy sa neskôr potvrdili.

Pani Honlayová a lady Munroová sa s odchodom oneskorili, čo malo žalostné následky. Nešťastné ženy, zaskočené náhlym spádom udalostí, nemohli opustiť Kánpur.

Tamojšej divízii velil generál sir Hugh Wheeler, vojak telom i dušou, ktorý sa mal čoskoro stať obeťou prefíkaného Nanu Sahiba.

Nabob býval vo svojom zámku Bilhur desať míľ od Kánpuru. Dlho sa správal tak, akoby si s Európanmi veľmi dobre rozumel.

Ako je známe, prvé pokusy o vzburu vznikli v Mérathe a v Dillí. Zvesť o tom prišla do Kánpuru 14. mája. Ešte v ten deň sa prvý pluk sipáhíov začal správať nepriateľsky.

Nana Sahib sa v tom čase ponúkol do služieb vláde. Generál Wheeler si to veru veľmi zle premyslel, keď uveril podvodníkovi. Nabobovi vycvičení vojaci hneď obsadili budovy finančnej správy.

V ten deň pluk sipáhíov, ktorý prechádzal Kánpurom, povraždil európskych dôstojníkov pred bránami mesta.

Hrozilo teda bezprostredné nebezpečenstvo. Generál Wheeler nariadil, aby sa všetci Európania uchýlili do kasární, kde bývali ženy a deti tridsiateho druhého pluku z Lakhnaú. Kasárne sa nachádzali blízko cesty do Iláhábádu. Jedine po tejto ceste mohla prísť pomoc.

V kasárňach sa ocitli aj lady Munroová a jej matka. Mladá žena sa po celý čas, čo trvalo toto väzenie, oddane starala o ostatných nešťastníkov. Pomáhala, kde bolo treba, dávala peniaze, povzbudzovala ich slovami i vlastným príkladom. Celé jej správanie dokazovalo, že je to šľachetná a hrdinská žena.

Medzitým sa do rúk vojakov Nanu Sahiba dostal sklad zbraní.

Vtedy už zradca vyšiel s farbou von. Na jeho rozkaz sipáhíovia 7. júna zaútočili na kasárne, kde bolo schopných boja iba tristo vojakov.

No aj tak statoční obrancovia dlho odolávali obliehateľom, pričom ich trápili rozličné choroby, hlad i smäd, lebo nemali dosť potravín a studne vyschli.

Tak to šlo až do 27. júna.

Nana Sahib navrhol, aby sa obliehaní vzdali. Generál Wheeler sa dopustil osudnej chyby, keď súhlasil. Lady Munroová ho márne prosila, aby pokračovali v boji a nevzdávali sa.

V dôsledku kapitulácie naložili asi päťsto osôb - mužov, žien aj detí - na lode, ktoré ich mali po prúde rieky Gangy dopraviť do Iláhábádu. Lady Munroová a jej matka boli medzi nimi.

Len čo sa lode odrazili od brehu, sipáhíovia začali na ne strieľať. V záplave guliek a náloží sa niektoré potopili a iné začali horieť. Iba jednej lodi, na ktorej boli práve lady Munroová s matkou, sa podarilo preplávať niekoľko míľ.

Nešťastné ženy si už mysleli, že sa zachránia. Ale vojaci Nanu Sahiba ich prenasledovali, pochytali ich a odviedli do kasární.

Tam vybrali spomedzi väzňov všetkých mužov a ihned ich postrieľali. Ženy a deti zhromaždili s ďalšími, ktoré prežili vraždenie na rieke. Spolu ich bolo dvesto. Obete čakalo dlhé utrpenie. Zatvorili ich do bungalovu, ktorý sa volal Bibi Ghar. Toto meno sa smutne preslávilo.

- Ako je možné, že viete také strašné podrobnosti? - spýtal som sa Banksa.

- Vyrozprával mi ich jeden starý seržant z tridsiateho druhého pluku kráľovskej armády, - odvetil inžinier. - Tomu mužovi sa podarilo akoby zázrakom uniknúť smrti. Skryl sa u radžu z Rajšvaharu, ktorý prijal jeho i ďalších utečencov a ukázal sa ako šľachetný človek.

- A čo sa stalo s lady Munroovou a jej matkou?

- Milý priateľ, - pokračoval Banks, - nemáme priame svedectvo o tom, čo sa odohrávalo ďalej. Ale ľahko si to domyslíme. Sipáhíovia boli pánmi Kánpuru až do 15. júla. Tých devätnásť dní znamenalo pre úbohých väzňov celých devätnásť storočí. Každý deň čakali pomoc, no tá prišla neskoro.

Generál Havelock vyrazil z Kalkaty a šiel na pomoc Kánpuru. Po viacerých bojoch so vzbúrencami 17. júla dobyl mesto.

Dva dni predtým, keď sa Nana Sahib dozvedel, že kráľovské oddiely sa približujú k mestu, rozhodol sa zakončiť svoju vládu hrozným vraždením. Počínal si, akoby mu bolo všetko dovolené zoči-voči nenávideným dobyvateľom Indie.

Niekoľkých väzňov z Bibi Gharu zahrdúsili pred jeho očami. Potom sipáhíovia dostali rozkaz, aby postrieľali ženy a deti cez okná bungalovu. Poprava sa začala, no keďže podľa mienky Nanu Sahiba nepostupovala dosť rýchlo, krvilačný princ si pozval na pomoc moslimských mäsiarov. Boli to hotové jatky.

Na druhý deň pohádzali ženy aj deti, mŕtve alebo aj živé, do blízkej studne. Takto ich našli Havelockovi vojaci.

A nasledovala odveta. Generál zajal istý počet vzbúrencov, spoločníkov Nanu Sahiba. Nikdy nezabudnem na rozkaz, ktorý generál Havelock vydal na druhý deň:

Studňa, kde odpočívajú úbohé ženy a deti, zavraždené na rozkaz bezbožníka Nanu Sahiba, bude zasypaná a starostlivo prikrytá ako hrobka. Túto smutnú úlohu vykoná dnes večer oddiel vojakov pod velením dôstojníka. Dom a izby, kde sa odohralo vraždenie, nebudú čistiť Európania. Veliteľ brigády vyžaduje, aby každú kvapku nevinne preliatej krvi odsúdenci vyčistili svojím jazykom skôr, ako ich popravia, a to primerane ich spoločenskému postaveniu a účasti na vraždení. Keď si teda odsúdenec vypočuje rozsudok smrti, zavedú ho do spomenutého domu, kde bude musieť zlízať kus dlážky. Pritom treba dbať na to, aby sa splnenie úlohy čo najväčšmi priečilo náboženskému presvedčeniu odsúdených. Dozorca môže ľubovoľne používať remeň. Napokon sa rozsudok vykoná na šibenici vedľa domu.

Taký rozkaz vydali v onen deň. A postupovalo sa presne podľa neho. Ale nešťastným obetiam už nikto nemohol prinavrátiť život. Povraždili ich, posekali na kusy. Plukovník Munro prišiel na miesto činu o dva dni. Márne by bol hľadal medzi zvyškami obetí pozostatky lady Munroovej a jej matky.

Toto mi rozpovedal Banks pred naším príchodom do Kánpuru. A teraz sa plukovník uberal na miesto, kde sa odohralo strašné vraždenie.

No ešte predtým chcel navštíviť bungalov, v ktorom jeho žena bývala, vyrastala a v ktorom ju naposledy videl a objal.

Tento bungalov stál trochu bokom od predmestia na tej strane, kde boli aj kasárne. Z obydlia zostali len ruiny, obhorené múry a okolo vyschnuté stromy. Plukovník si želal, aby všetko zostalo tak, ako po požiari pred šiestimi rokmi. Na tomto smutnom mieste sme pobudli hodinu. Plukovník Munro sa mlčky prechádzal popri ruinách, ku ktorým ho viazalo toľko spomienok. Myslel na šťastné chvíle, čo sa už nikdy nevrátia. Chvíľami zatváral oči, aby lepšie videl veselú dievčinu, ktorá sa v tomto dome narodila.

No potom odrazu precitol a rýchlo podišiel k nám. Zrejme sa musel veľmi namáhať, aby sa odtrhol od spomienok.

Banks dúfal, že plukovník sa uspokojí s návštevou bungalovu. No sir Edward Munro bol pevne rozhodnutý, že zájde na všetky miesta, čo mu spôsobili toľko utrpenia. Po bungalove si chcel pozrieť kasárne, kde sa nešťastné obete trápili počas obliehania.

Kasárne sa nachádzali na rovine za mestom. Teraz sa na mieste, kde sa uchýlili obyvatelia Kánpuru, staval kostol. Kráčali sme po makadamovej ceste v tieni stromov.

Tu sa odohralo prvé dejstvo strašnej tragédie. Tu žili a trpeli lady Munroová s matkou, kým sa po kapitulácii nedostali do rúk Nanu Sahiba, toho zradcu, ktorý sľúbil, že ich v poriadku dopraví do Iláhábádu.

Okolo rozostavanej budovy bolo vidieť zvyšky tehlových múrov, ktoré obrancovia stavali na rozkaz generála Wheelera.

Plukovník Munro dlho stál pred týmito zrúcaninami.

Nakoniec nás čakala návšteva Bibi Gharu. Na tomto mieste Nana väznil obete a potom rozkázal, aby ich nahádzali do pamätnej studne.

Keď Banks videl, že plukovník mieri v tú stranu, chytil ho za plece, akoby ho nechcel pustiť.

Sir Edward Munro sa mu pozrel do očí a nezvyčajne pokojným hlasom povedal:

- Poďme!

- Munro, prosím ťa...

- Tak pôjdem sám!

Nedalo sa mu v tom zabrániť.

Pobrali sme sa teda k Bibi Gharu cez upravené záhrady s množstvom krásnych stromov.

Miesto, kde bola studňa, obkolesuje kolonáda v gotickom slohu. Otvor studne je zakrytý kameňom, ktorý vytvára podstavec pre sochu z bieleho mramoru, predstavujúcu anjela milosrdenstva. Je to jedno z posledných diel sochára Marochettiho.

Tento uzmierujúci pamätník dal postaviť lord Canning, generálny guvernér Indie z roku 1857, na návrh ženijného plukovníka Yula. A dokonca ho chcel zaplatiť z vlastného vrecka.

Pred studňou, do ktorej možno hodili obidve ženy ešte živé, plukovník Munro nemohol zadržať slzy. Padol na kolená k pomníku.

Seržant Mac Neil stál pri ňom a tiež plakal. Aj my sme boli dojatí.

Keby plukovník bol prišiel do Kánpuru s prvými oddielmi kráľovskej armády hned po hroznom vraždení, možno by bol zomrel od žiaľu.

Jeden anglický dôstojník zapísal svoje dojmy takto:

Len čo sme vošli do Kánpuru, bežali sme hľadať úbohé ženy, čo padli do rúk hrozného Nanu. No čoskoro sme sa dozvedeli o ohavnej poprave. Hnaní strašným smädom po pomste ponáhľali sme sa k smutnému miestu. Prenikala nás ľútosť nad utrpením nešťastných obetí, no súčasne sa v nás rodili akési divoké city. Takmer sme šaleli od zúrivosti. Na dlážke malej miestnosti, kam ženy zatvorili, bolo plno krvi, zdrapov šiat, detských topánočiek a hračiek. Zakrvavené steny odrážali stopy posledného zápasu. No to ešte nebolo všetko. Horší bol pohľad na hlbokú a úzku studňu, preplnenú zvyškami tých nežných stvorení.

Plukovník Munro našťastie prišiel do mesta až o dva dni. A teraz videl onú studňu, ktorá sa stala bezmenným pamätníkom dvesto obetí Nanu Sahiba.

Banksovi sa so seržantovou pomocou napokon podarilo odviesť plukovníka preč.

Sirovi Edwardovi Munrovi sa navždy zapísali do pamäti slová, ktoré jeden z Havelockových vojakov vyryl bajonetom na okraj studne:

Remember Cawnpore! - Spomeň si na Kánpur!

XI

Zmena počasia

O jedenástej sme sa vrátili do tábora. Pochopiteľne, chceli sme čím skôr odísť z Kánpuru. Museli sme však vyčkať do druhého dňa, lebo bolo treba opraviť prívodnú pumpu parného stroja.

Mal som pred sebou pol dňa. Ponúkala sa mi výborná príležitosť na návštevu Lakhnaú. Banks nemienil prechádzať cez toto mesto, ktoré bolo jedným z dejísk povstania.

Po obede som odišiel zo Steam Housu a nastúpil som na vlak, ktorý premáva po malej odbočke z Kánpuru do Lakhnaú. Je to iba zo dvadsať míľ. O dve hodiny som sa ocitol v tomto dôležitom stredisku kráľovstva Audh. Chcel som si mesto iba zbežne prezrieť, aby mi v pamäti ostal celkový dojem.

Teraz som si mohol overiť, čo som počul o historických pamiatkach vybudovaných za vlády moslimských panovníkov v sedemnástom storočí.

Tvorcom, možno povedať architektom, týchto povestných stavieb bol akýsi Francúz z Lyonu menom Martin, jednoduchý vojak z armády Lally-Tollendala, ktorý sa stal v roku 1730 kráľovým obľúbencom. Oficiálne sídlo panovníkov predstavuje nesúrodé zoskupenie všetkých štýlov, aké sa len mohlo zrodiť v hlave nejakého kaprála. Vnútri nie je nič zaujímavé, palác je vyčačkaný iba zvonku. Zato tu nájdete prvky indické, čínske, arabské i európske. Podobne vyzerá menší palác Farid Bákh, takisto Martinovo dielo. Úplne odlišný a skutočne veľkolepý je palác Imárubara so svojimi tisícimi vežičkami, ktoré vyčnievajú z priečelí. Postavil ho vynikajúci indický architekt sedemnásteho storočia.

Musel som si pozrieť aj Konštantínov palác, ďalšie dielo francúzskeho kaprála. Potom som chcel zájsť do susedného parku, kde povraždili stovky sipáhíov, ktorí pred ústupom z mesta zhanobili pomník tohto jednoduchého vojaka.

Treba dodať, že v Lakhnaú je vo vážnosti okrem mena Martin aj ďalšie francúzske meno - Duprat. Niekdajší poddôstojník afrických strelcov sa za povstania natoľko vyznamenal svojou chrabrosťou, že vzbúrenci mu ponúkli, aby sa postavil na ich čelo. No Duprat veľkodušne odmietol napriek ponúkanému bohatstvu i napriek vyhrážkam. Zostal verný Angličanom. Sipáhíovia mu to nezabudli a v jednej bitke ho zabili.

Napokon som sa poprechádzal po krásnych parkoch tohto veľkého mesta, ktoré má päťstotisíc obyvateľov, na chrbte slona som prešiel jeho hlavné ulice i nádherný bulvár a vlakom som sa večer vrátil do Kánpuru.

Na druhý deň, 31. mája, za svitania sme vyrazili na cestu.

- Konečne sú za nami tie nudné mestá Iláhábád, Kánpur, Lakhnaú a im podobné! - zvolal kapitán Hod.

- Áno, Hod, to je už za nami, - prisvedčil Banks. - A teraz zamierime rovno na sever, k úpätiam Himalájí.

- Bravó! - radoval sa kapitán. - Tie provincie prepchané mestami aj Indmi, to nie je India! V mojich očiach je skutočnou Indiou kraj, kde voľne žijú moji priatelia - slony, levy, tigre, pantery, gepardy, medvede, byvoly, hady! Iba v tej časti polostrova sa dá naozaj žiť. Uvidíte sám, Maucler! Veru vám nebude ľúto za všelijakými zázrakmi gangského údolia!

- Vo vašej spoločnosti, milý kapitán, mi nebude za ničím ľúto, - odvetil som.

- Aj na severozápade sú veľmi zaujímavé mestá - Dillí, Ágra, Láhaur... ozval sa Banks.

- Ech! Priateľ Banks! - zvolal Hod. - Kto už len počul hovoriť o takých mizerných mestečkách!

- Mizerné mestečká! - opakoval Banks. - Veru nie, to sú veľkolepé mestá! Nebojte sa, milý priateľ, - dodal inžinier a obrátil sa ku mne, - zariadime to tak, aby ste si všetko prezreli a aby sme nenarušili poľovnícke plány nášho kapitána.

- Výborne, Banks, - povedal Hod, - naša cesta sa vlastne začína až dnes.

Potom kapitán odrazu skríkol:

- Fox!

- Tu som, kapitán!

- Fox, postaraj sa, aby pušky, karabíny aj revolvery boli pripravené!

- Sú.

- Prezri všetky súpravy!

- Už som prezrel.

- Priprav náboje!

- Sú pripravené.

- Všetko je v poriadku?

- Áno, všetko je v poriadku.

- Tak nech je to v ešte lepšom poriadku, ak je to možné!

- Bude!

- Čoskoro sa na tvojom slávnom zozname zjaví tridsiaty ôsmy, Fox!

- Tridsiaty ôsmy! - zvolal sluha a v očiach sa mu zablyslo. - Prichystám mu peknučkú výbušnú guľku, aby sa nemal na čo sťažovať.

- Tak už choď, Fox, choď!

Fox po vojensky pozdravil, zvrtol sa a zamieril ku skladu zbraní.

Tu vám predložím cestovný plán druhého úseku našej cesty. Nemal by sa meniť, iba ak by sme sa stretli s nepredvídanými prekážkami.

Asi sedemdesiatpäť kilometrov prejdeme vedľa rieky Gangy na severozápad. No potom zamierime rovno na sever medzi jedným prítokom veľrieky a prítokom rieky Gómatí. Takto sa vyhneme veľkému počtu rozvetvených vodných tokov a dostaneme sa k predhoriam Nepálu.

Tento plán starostlivo zostavil inžinier. Usiloval sa, aby sme sa vyhli ťažkostiam. Na severe Indie nebude dosť uhlia, no zato drevo nám nebude nikdy chýbať. Náš Oceľový obor sa bude pohybovať po dobre udržiavaných cestách vedúcich cez najkrajšie lesy indického polostrova.

Mali sme pred sebou osemdesiat kilometrov do mestečka Bisvah. Túto vzdialenosť sme chceli prejsť za šesť dní, takže sme mohli ísť pomaly, zastaviť sa, kde sa nám zapáči, a aj poľovníci si mohli prísť na svoje. Napokon, Oceľový obor ani nemusel zastavovať. Kapitán Hod, Fox a Gúmi, ktorý sa k dvom poľovníkom rád pripojil, sa mohli pokojne túlať po okolitej krajine. Niekedy som sa k ich výprave pridal aj ja, hoci nie som nijaký skúsený poľovník.

Musím povedať, že odvtedy, ako sme opustili miesta späté s pohnutými udalosťami roku 1857 a zamierili sme na sever, plukovník Munro sa stal družnejším. Uprostred lesov a plání sa očividne cítil lepšie ako v zaľudnenom kraji údolia Gangy. Vyzeralo to, akoby sa vrátil do toho pokojného života, aký viedol v Kalkate. Počas jedenia i počas zastávok sa plukovník s nami živo zhováral. Tieto rozhovory sa často preťahovali dlho do noci, lebo v tomto teplom ročnom období sa nikomu nechcelo spať.

Čo sa týka seržanta Mac Neila, všimol som si, že od návštevy Kánpuru je akýsi zachmúrený. Že by v ňom pohľad na tie strašné miesta bol oživil dávnu nenávisť?

- Pane, - oslovil ma raz, - nie, to nie je možné, že by nám boli Nanu Sahiba zabili!

V prvý deň sa nestalo nič také, čo by bolo hodno zapísať. Kapitánovi Hodovi a Foxovi neprišlo na mušku ani jediné zvieratko. Bolo to také nezvyčajné a zarážajúce, že sme sa spytovali, či nie je všetkému na príčine náš Oceľový obor. Čo ak práve on spôsobuje, že zvieratá sa zdržiavajú od neho v istej vzdialenosti? Prešli sme niekoľko džunglí, kde žijú tigre a ostatné mačkovité šelmy, no nevideli sme ani jedinú. Obidvaja poľovníci si napokon zašli asi na dve míle ďaleko od nášho vlaku, aby nalovili drobnú zverinu. Vzali so sebou psov Blacka a Phanna. Pán Parazard dennodenne žiadal od nich úlovok pre potreby kuchyne. Náš čierny kuchár si o zveri myslel svoje, a keď mu Hodov sluha hovoril o tigroch, gepardoch a iných zvieratách, ktoré nie sú práve najvhodnejšie na jedenie, len pohŕdavo pokrčil plecami:

- Veď to sa nedá jesť!

V ten večer sme sa utáborili pod skupinkou obrovských banyanov. Noc bola práve taká pokojná ako deň. Ticho nenarušil rev šeliem, hoci náš slon odpočíval, a teda nespôsoboval nijaký hluk. Aj ohnisko bolo zahasené a Banks dokonca nerozsvietil oči Oceľového obra pomocou elektrického prúdu, ako to zvyčajne robieval. A to len preto, aby bol kapitán spokojný. Všetko márne!

To isté sa opakovalo 1. aj 2. júna. Bolo to na zúfanie.

- Moje kráľovstvo sa načisto zmenilo! - vravel si kapitán Hod. - Preniesli mi ho do Európy! Veď je tu akurát toľko tigrov ako v škótskych nížinách!

- Milý Hod, - ozval sa plukovník Munro, - je možné, že sa tu nedávno konali veľké poľovačky a že sa zvieratá stadiaľto húfne vysťahovali. Ale nebuďte preto smutný, vyčkajte, kým prídeme k úpätiam nepálskych hôr. Tam budete môcť lepšie uplatniť vaše poľovnícke umenie.

- Dúfajme, plukovník, - odvetil Hod a pokýval hlavou. - Inak by sme museli pretaviť guľky na drobné broky.

3. júna bola strašná horúčava, jedna z najväčších, akú sme doteraz zažili. Keby cesta nebola viedla v tieni veľkých stromov, boli by sme sa hádam upiekli v našom pojazdnom obydlí. Ani lístok sa nepohol a teplomer ukazoval štyridsaťsedem stupňov v tieni. Bolo celkom možné, že v takomto úpeku šelmy nevylezú zo svojich dúpät ani v noci.

4. júna pri východe slnka bol obzor na západe po prvý raz zahmlený. Naskytlo sa nám nádherné divadlo, druh fatamorgány, ktorú v niektorých krajoch Indie volajú "vzdušné zámky" a v iných "prelud, ilúzia".

Nebola to oná známa vodná plocha so zaujímavými odrazovými úkazmi. Pred našimi očami sa dvíhala celá nevysoká horská reťaz s tými najfantastickejšími hradmi, niečo podobné ako kraj v údolí Rýna so sídlami dávnych hradných pánov. V okamihu sme sa preniesli do doby spred päťsto či šesťsto rokov, do vrcholiaceho stredoveku.

Tento jav bol natoľko presvedčivý, že vyvolával zdanie skutočnosti. Akoby Oceľový obor, moderný stroj s celým príslušenstvom, kráčal k mestu z jedenásteho storočia. Zdalo sa mi to oveľa nevhodnejšie, ako keď sa náš vlak valí zahalený do pary súčasnou indickou krajinou.

- Ďakujeme ti, pani príroda! - zvolal kapitán Hod. - Som veľmi rád, že po toľkých minaretoch, mešitách, kupolách a pagodách si môžem pozrieť staré feudálne mesto s románskymi a gotickými stavbami!

- Dnes ráno je náš priateľ Hod veľmi poetický, - poznamenal Banks. - Že by bol pred raňajkami zhltol dajakú baladu?

- Len sa smejte, Banks, žartujte a uťahujte si zo mňa, no pozrite sa lepšie! odvetil kapitán Hod. - Ako sa veci v popredí zväčšujú! Ako sa z kríkov stávajú stromy, z kopčekov hory!...

- A z obyčajných mačiek tigre, ak by tam len mačky boli, pravda, Hod?

- Ech! Banks! To by nebolo zlé! Ale pozrite! - zvolal kapitán, - hrady na Rýne už miznú, mesto sa rúca a my sa vraciame do skutočnosti. Sme v našom kráľovstve, kde šelmy nechcú viac žiť!

Na východe sa ukázalo slnko a prerušilo odrazovú hru. Hrady sa zrúcali ako domčeky z karát a kopce sa zmenili na rovinu.

- Nuž tak, priatelia, - ozval sa Banks, - prelud zmizol a s ním aj poetické nadšenie kapitána Hoda. Mohol by som vám teda povedať, čo taký jav oznamuje.

- Len vravte, inžinier! - súhlasil kapitán.

- Blízku zmenu počasia, - povedal Banks. - Napokon, už tu máme začiatok júna, a vtedy sa poveternostné pomery začínajú meniť. Monzún sa obráti a nastane obdobie daždov.

- Milý Banks, - zapojil som sa do rozhovoru, - my predsa máme strechu nad hlavou! Nech si teda prší, koľko chce! Aj keby mala prísť potopa, dal by som jej prednosť pred týmito horúčavami...

- Čoskoro budete spokojný, milý priateľ, - odvetil Banks. - Nazdávam sa, že nebudeme dlho čakať na dážd. Onedlho uvidíme prvé oblaky z juhozápadu.

Banks sa nemýlil. Navečer sa západný obzor zahmlil. Znamenalo to, že cez noc príde monzún, ako sa to zvyčajne stáva.

Indický oceán nám posielal cez polostrov svoje výpary nabité elektrinou ako veľké vrecia boha vetrov Eola obsahujúce uragány a búrky.

V ten deň sme uvideli aj ďalšie javy, ktoré však pre Angličanov žijúcich v Indii neboli ničím novým. Ako sa náš vlak pohyboval, nad cestou sa dvíhali stĺpy jemného prachu. Kolesá rušňa i prívesných vozňov mohli síce zvíriť prach, ale nie tak silne. Vyzeralo to ako páperový oblak roztancovaný pri chode elektrického motora. Zem sa podobala obrovskému zberaču, v ktorom sa niekoľko dní zhromažďoval elektrický prúd. Prach bol presýtený odtieňmi žltej farby, a čo bolo najzvláštnejšie, akoby každá jeho molekula obsahovala maličký žiariaci bod. Chvíľami sa zdalo, akoby sa náš stroj pohyboval v plameňoch, ktoré však nepálili. Plamene sa farbou ani jasnosťou nepodobali známemu "Eliášovmu ohňu", ako námorníci nazývajú elektrické iskrenie z vrcholov sťažňov, čo sa zjavuje pred búrkou.

Storr nám rozprával, že niekedy videl, ako vlak ide po koľajniciach zahalený do svetelného prachu. Banks potvrdil strojvodcove slová. Pozoroval som tento zvláštny jav asi štvrťhodinu cez okienka vežičky, odkiaľ som mal výhľad na cestu do vzdialenosti piatich až šiestich kilometrov. Prašná cesta, popri ktorej nerástli nijaké stromy, bola rozpálená kolmými lúčmi slnka. Zdalo sa, že horúčava vonku musí byť väčšia ako v parnom kotli. Bolo to na nevydržanie. Ledva som dýchal, keď som sa prišiel trochu osviežiť k nášmu ventilátoru.

Večer o siedmej Steam House zastal. Banks vybral na nocľah čistinku v nádhernom lese banyanov, ktorý sa ťahal kdesi ďaleko na sever. Viedla ním celkom dobrá cesta. Na druhý deň nás teda čakala príjemnejšia trasa pod vysokou klenbou zelene.

Banyany čiže indické posvätné figovníky, títo obri indickej flóry, sú naozajstnými dedami, hlavami rastlinných rodín, lebo stoja obkolesené svojimi deťmi a vnukmi. Všetci vyrastajú z jedného koreňa, vinú sa popri hlavnom kmeni, s ktorým nie sú zrastené, a strácajú sa vysoko v rodnej korune. Vykľúvajú sa z hustého lístia ako kuriatka spod krídel matky kvočky. Preto banyanové lesy staré niekoľko sto rokov vyzerajú tak nezvyčajne. Staré kmene sa podobajú osamoteným pilierom nesúcim obrovskú klenbu, ktorá sa tenkými konármi opiera o mladé banyany. Po čase sa aj z nich stávajú piliere.

V ten večer sme starostlivo pripravili táborisko. Banks totiž navrhol, že by sme tu mohli zostať aj cez deň - najmä ak by bola zasa veľká horúčava. Cestovali by sme v noci.

Plukovník Munro bol veľmi rád, že zopár hodín pobudne v tomto krásnom, tienistom a tichom lese. Aj ostatným odpočinok vyhovoval, jedným preto, že boli skutočne unavení, druhým zasa preto, že ho chceli využiť na poľovačku, pri ktorej by sa dostali k slovu dávno pripravené pušky.

- Fox, Gúmi, veď je iba sedem hodín! - zvolal kapitán Hod. - Vyjdeme si do lesa, kým sa zotmie. Pôjdete s nami, Maucler?

- Milý Hod, - povedal Banks skôr, ako som stačil otvoriť ústa, - lepšie urobíte, ak sa nevzdialite z tábora! Počasie sa môže zmeniť každú chvíľu. Keď sa priženie búrka, ťažko sa dostanete k nám. Možno tu zostaneme aj zajtra, a potom môžete ísť...

- Zajtra, - prerušil ho kapitán Hod, - zajtra nebude taká príhodná chvíľa na dobrodružstvo ako dnes, keď sa stmieva.

- Viem, Hod, ale nastávajúca noc naozaj skrýva nebezpečenstvo. Keďže sa nedáte presvedčiť, aspoň sa priveľmi nevzdaľujte od tábora. O hodinu bude tma a možno nepotrafíte nazad.

- Nebojte sa, Banks. Ešte nie je ani sedem a ja sa vrátim do desiatej, ak dovolíte, plukovník.

- Choďte si, milý Hod, - odvetil sir Edward Munro, - no nezabúdajte na Banksovu radu.

- Áno, plukovník.

Kapitán Hod, Fox a Gúmi ozbrojení vynikajúcimi karabínami odišli z tábora a čoskoro sa stratili pod vysokými banyanmi, ktoré lemovali pravú stranu cesty. Bol som po celodennej horúčave taký vyčerpaný, že som radšej zostal v Steam House.

Na Banksov rozkaz oheň úplne nezahasili, udržiavali ho tak, aby v kotli bol tlak jedna alebo dve atmosféry. Inžinier chcel byť pripravený na každú možnosť. Strojvodca Storr a kurič Kálut zaobstarávali palivo a vodu. Hneď pri tábore rástli stromy, takže mohli narúbať dreva a naplniť ním tender. Z potôčika po ľavej strane cesty zasa nanosili vody. Pán Parazard sa venoval svojej robote. Keď zberal zo stola zvyšky večere, už rozmýšľal o jedálnom lístku na nasledujúci deň.

Ešte bolo celkom svetlo. Plukovník Munro, inžinier Banks, seržant Mac Neil a ja sme zašli na breh potoka, že si tu posedíme. Tečúca voda trochu osviežovala povetrie, neznesiteľne dusné aj v túto večernú hodinu. Slnko ešte nezapadlo. Ostro s ním kontrastovala tmavomodrá masa oblakov, ktorú sme zazreli pomedzi lístie nad našimi hlavami. Boli to ťažké mračná. Zdalo sa, že ich neženie vietor, ale že samy v sebe obsahujú dajakú hybnú silu.

Rozprávali sme sa asi do ôsmej. Banks sa chvíľami zdvihol a zašiel na čistinu vzdialenú štvrť míle od tábora, aby si mohol lepšie pozrieť oblohu. Keď sa vracal, nespokojne krútil hlavou.

Posledný raz sme šli s ním aj my. Pod klenbou banyanov sa už stmievalo. Keď sme prišli na čistinu, uzrel som veľkú pláň rozprestierajúcu sa na západe a nejasne sa črtajúce pahorky, ktoré splývali s oblakmi.

Obloha vyzerala v tom tichu hrozivo. Vo vysokých korunách sa nepohol ani lístok. Nebol to onen pokoj odpočívajúcej prírody, tak často ospevovaný poetmi. Bol to ťažký a nezdravý spánok. Vo vzduchu bolo cítiť akési napätie. Mohol by som to prirovnať k zásobníku pary v kotli, ktorý má už-už vybuchnúť.

Výbuch bol neodvratný.

Búrkové oblaky stáli vysoko, ako to zvyčajne býva nad pláňami, a ich krivolaké okraje boli veľmi výrazné. Zdalo sa, že sa nafukujú, zhlukujú dokopy a zväčšujú, no nehýbu sa. Očividne sa zlievali do jednej masy, do jedného mohutného mraku. Malé obláčiky podliehali ústrednej príťažlivej sile, udierali jeden o druhý a tlačili sa k sebe, až sa rozplývali.

O pol deviatej preťal tmavú masu ostrý cikcakový blesk.

O šesťdesiatpäť sekúnd sa ozval hrom. Dunivý hrmot znel dlhšie, ako to býva při tomto druhu bleskov.

- Dvadsaťjeden kilometrov, - povedal Banks pozerajúc sa na hodinky. - To je takmer hraničná vzdialenosť, odkiaľ sa počuje hrmenie. No búrka sa už rozpútala a raz-dva bude tu. Nesmieme čakať. Vráťme sa, priatelia.

- A čo kapitán Hod? - povedal seržant Mac Neil.

- Hrmenie začuje aj on a určite sa vráti. Dúfam, že bude rozumný.

O päť minút sme boli naspäť v tábore. Posadali sme si na verandu pri salóne.

XII

V trojakom ohni

India a niektoré oblasti Brazílie - najmä okolie Ria de Janeiro - sú krajiny, ktoré najčastejšie postihujú búrky. V tomto ohľade majú svetové prvenstvo. V strednej Európe sa vyskytuje priemerne dvadsať búrkových dní do roka, na indickom polostrove to však býva aj vyše päťdesiat.

V našom prípade sa rozpútala nezvyčajne silná búrka.

Keď sme sa vrátili do Steam Housu, pozrel som sa na barometer. Ortuťový stĺpec klesol o dva palce - z dvadsaťdeväť na dvadsaťsedem, čo predstavuje približne sedemsto tridsať milimetrov.

Oznámil som to plukovníkovi Munrovi.

- Znepokojuje ma neprítomnosť kapitána Hoda a jeho druhov, - odvetil mi. -Stmieva sa a prichádza búrka. Poľovníci sa vždy zatúlajú ďalej, ako sľúbili, ba aj ako sami chceli. A v tejto strašnej temnote ich ťažko vyhľadáme.

- Tí šialenci! - ozval sa Banks. - Nedali si povedať! Určite by boli lepšie urobili, keby boli zostali tu!

- Nepochybne, Banks, ale už sú preč, - povedal plukovník Munro. - Musíme podniknúť všetko, aby sa vrátili.

- Nemohli by sme nejakým spôsobom signalizovať, kde sa nachádzame? -spýtal som sa inžiniera.

- Ba, mohli, - odvetil Banks. - Zažneme elektrické svetlá, ktoré sú veľmi silné a vidieť ich zďaleka. Idem zapnúť prúd.

- Výborná myšlienka, Banks.

- Želáte si, aby som šiel hľadať kapitána Hoda? - spýtal sa seržant.

- Nie, milý Neil, - odvetil plukovník Munro, - nenašiel by si ho a sám by si sa zatúlal.

Banks začal pripravovať svetlá. Zapojil všetky časti článku a čoskoro pod tmavou klenbou banyanov zasvietili dva elektrické reflektory, oči Oceľového obra. V takej tmavej noci museli byť svetlá viditeľné z veľkej vzdialenosti, takže naši poľovníci sa mohli dať nimi viesť.

A už sa aj rozpútal neobyčajne silný uragán. Strhol vrchovce stromov, ohol ich k zemi a zahvízdal pomedzi banyanové kmene, akoby prechádzal cez zvučné organové píšťaly.

Na cestu sa zosypala spŕška suchých konárov a oráňaných listov. V neprestajnej paľbe sa zo striech Steam Housu ozýval žalostný buchot.

Uchýlili sme sa do salónu a pozatvárali sme okenice. Ešte sa nerozpršalo.

- To bude "tofan", - povedal inžinier Banks.

Indovia tak nazývajú nečakané, náhle uragány, ktoré sa vyskytujú najmä v hornatých krajoch a ktorých sa veľmi boja.

- Storr! - zakričal Banks na strojvodcu, - dobre si uzavrel otvory na vežičke?

- Áno, pán Banks, - odvetil strojvodca. - Tam sa nemusíme o nič báť.

- Kde je Kálut?

- Ukladá palivo v tendri.

- Zajtra nebudeme mať starosti s drevom, - povedal inžinier. - Vietor sa dnes zahral na drevorubača a ušetril nám robotu. Drevo si len pekne nazbierame. Dohliadni na tlak, Storr, a vráť sa do bezpečia!

- Hned to bude, pane.

- Nádrže máš plné, Kálut? - spýtal sa Banks.

- Áno, pán Banks, - odvetil kurič. - Teraz máme plnú zásobu vody.

- Dobre. Vráť sa, vráť!

Strojvodca aj kurič o chvíľu vošli do druhého vozňa.

Blýskalo sa čoraz častejšie a rozliehal sa zvuk elektrických výbojov. "Tofan" nijako neosviežil atmosféru. Bol to horúci, rozžeravený vietor, akoby vyletel z rozpálenej pece.

Sir Edward Munro, Banks, Mac Neil a ja sme sedeli v salóne, len občas sme vyšli na verandu. Vysoké koruny banyanov sa na ohnivom nebi odrážali ako jemná čierna čipkovina. Po každom záblesku o niekoľko sekúnd zaburácal hrom. Ešte nestihol doznieť, a už sa k nemu pripojil ďalší. Neprestajne sa ozývalo temné hrmenie, z ktorého sa vynímali praskavé zvuky výbojov pripomínajúce zvuk, aký vydáva papier pri trhaní.

- Ako je možné, že nezbadali búrku a nevrátili sa? - spýtal sa plukovník Munro.

- Kapitán Hod a jeho druhovia sa možno uchýlia do bútľaviny nejakého stromu a do tábora sa vrátia až zajtra ráno, - povedal seržant Mac Neil. - Vedia, že odtiaľto neodídeme.

Banks iba pochybovačne pokrútil hlavou. Zrejme s Mac Neilom nesúhlasil.

Bolo asi deväť hodín. Vonku začalo liať ani z krhly. Súčasne padali obrovské krúpy. Klopkali a bubnovali po streche Steam Housu, akoby nás chceli ukameňovať. Bol to taký huriavk, že sme sa navzájom nepočuli. Všade okolo vlaku poletovali banyanové listy, ako ich strhávali krúpy.

Banks, keďže sa v tom ohlušujúcom hrmote nemohol s nami dohovoriť, ukázal rukou na krúpy, čo padali na steny Oceľového obra.

Bolo to neuveriteľné. Pri dotyku všetko iskrilo. Akoby z oblakov padali kvapôčky roztaveného kovu a pri dopade na plech vyprskovali. Tento jav potvrdzoval, do akej miery je ovzdušie presýtené elektrinou. Zdalo sa, že celý priestor horí.

Banks nám pokynul, aby sme sa vrátili do salónu, a zatvoril dvere vedúce na verandu. Na voľnom priestranstve sme sa vystavovali nebezpečenstvu, že nás zasiahnu elektrické výboje.

Sedeli sme potme, takže blýskavica vonku ešte väčšmi vynikala. A tu sme si všimli, že ešte aj sliny nám svetielkujú. Dá sa povedať, že sme pľuli oheň. Bol to zriedkavo pozorovaný a desivý jav. Uprostred neustáleho iskrenia a prskania, keď horelo všetko okolo nás i v nás, uprostred hrozného blýskania a hrmenia, sa veru aj najodvážnejšie srdce prudšie rozbúchalo.

- A čo oni! - povedal plukovník Munro.

- Oni!... Veru oni! - vzdychol Banks.

Veľmi sme sa o svojich priateľov znepokojovali. Kapitánovi Hodovi a jeho druhom sme nemohli nijako pomôcť, hoci im hrozilo vážne nebezpečenstvo.

Ak sa im aj podarilo nájsť dajaký úkryt, mohlo to byť len pod stromami, a vieme, čo to v búrke znamená. A najmä v takom hustom lese, kde sa nemohli vzdialiť na päť či šesť metrov od koruny stromu, ako sa to odporúča osobám, ktoré búrka prekvapí niekde pod stromami.

O tom všetkom som práve rozmýšľal, keď sa zrazu strašne zablyslo a hneď nato zahrmelo.

Steam House sa zatriasol a akoby ho nadvihlo. Už som si myslel, že sa náš vlak prevráti.

Súčasne sa v povetrí rozšíril prenikavý zápach. Dažďová voda musela v tej chvíli obsahovať veľké množstvo kyseliny dusičnej.

- Udrel blesk! - povedal Mac Neil.

- Storr! Kálut! Parazard! - zakričal Banks.

Traja muži pribehli do salónu. Našťastie sa im nič nestalo.

Inžinier otvoril dvere na verandu a vyšiel von.

- Tam!... Pozrite sa!

Blesk zasiahol veľký banyan po ľavej strane cesty vzdialený iba niekoľko krokov od nás. V neprestajných zábleskoch bolo vidieť ako vo dne. Obrovský kmeň spadol krížom cez susedné stromy, jeho výhonky ho nevládali udržať. Po celej dĺžke bol olúpaný z kôry. Vo vzduchu sa ako had vlnil dlhý pás kôry. Musel to byť silný blesk.

- Iba kúsok a mohlo zasiahnuť Steam House! - povedal inžinier. - No aj tak zostaňme! Predsa je to bezpečnejší úkryt ako pod stromami.

- Zostaňme! - opakoval plukovník Munro.

Vtom sa ozvali výkriky. Hádam to len nebudú naši priatelia?

- To je Parazardov hlas, - povedal Storr.

Kuchár bol práve na poslednej verande a vzrušene na nás volal.

Ponáhľali sme sa za ním.

Asi sto metrov od nás, vzadu a napravo od tábora, sa zapálil banyanový les. Vrchovce stromov už pohltil oheň. Požiar sa šíril neuveriteľne rýchlo a smeroval k Steam Housu.

Hrozilo nám bezprostredné nebezpečenstvo. Dlhotrvajúce sucho a trojmesačné horúčavy vysušili stromy, kríky aj trávu. Pre oheň to bola vynikajúca potrava. Vyzeralo to, že požiar pohltí celý les, ako sa to v Indii často stáva.

Oheň zaberal stále väčšiu plochu a blížil sa k nám. Keby dosiahol tábor, za niekoľko minút by zničil obidva vozne, lebo mali tenké steny.

Zamĺkli sme tvárou v tvár nebezpečenstvu. Plukovník Munro si skrížil ruky na

prsiach a povedal:

- Banks, odtiaľto nás musíš dostať ty!

- Áno, Munro, - odvetil inžinier. - Keďže nijako nemôžeme oheň zahasiť, musíme pred ním ujsť.

- Pešo? - zvolal som.

- Nie, vo vlaku.

- A kapitán Hod a jeho druhovia? - povedal Mac Neil.

- Nemôžeme pre nich nič urobiť! Ak sa do nášho odchodu nevrátia, odídeme bez nich!

- Nepatrí sa ich opustiť! - povedal plukovník.

- Munro, - odvetil Banks, - keď bude vlak v bezpečí pred ohňom, vrátime sa a prehľadáme les, kým ich nenájdeme!

- Konaj teda, Banks, - povedal plukovník Munro.

Uznal, že v danej situácii sa nedá postupovať inak.

- Storr, ku stroju! - zavelil Banks. - Kálut, ku kotlu, a dobre prikladaj! Aký tlak ukazuje manometer?

- Dve atmosféry, - odvetil strojvodca.

- O desať minút musíme mať štyri! Do toho, priatelia, poďme!

Strojvodca aj kurič robili, čo mohli. O chvíľu sa zo slonieho chobota vyvalili kúdoly čierneho dymu a zmiešali sa s prívalmi vody. Obor im statočne odolával. Na blesky, čo križovali priestor, odpovedal prúdmi iskier. V komíne fučala para a umelý ťah podporoval spaľovanie dreva, čo Kálut usilovne prikladal do pece.

Sir Edward Munro, Banks a ja sme zostali na verande, aby sme pozorovali, ako oheň postupuje cez les. A postupoval veru hrozivo. V tom obrovskom ohnisku sa roztápali veľké stromy, konáre praskali ako výstrely z revolvera a oheň sa bleskovo šíril po lianách, ktoré sa vinuli z kmeňa na kmeň. Za päť minút sa ohnisko posunulo o päťdesiat metrov. Vietor trhal, šklbal plamene a roznášal ich vysoko, až cez ne šľahali blesky na všetky strany.

- O päť minút musíme byť preč! - vyhlásil Banks. - Inak zhoríme!

- Ten požiar ide skutočne rýchlo! - poznamenal som.

- My pôjdeme rýchlejšie!

- Keby sa len vrátili Hod a jeho druhovia! - povedal sir Edward Munro.

- Treba zapískať! Zapískať! - zvolal Banks. - Možno to začujú!

A rozbehol sa do vežičky. O chvíľu zazneli prenikavé zvuky, ktoré sa vynímali v dunení hromov, takže ich muselo byť počuť ďaleko.

Boli sme v ťažkom položení. Na jednej strane sme museli čím skôr ujsť, na druhej sme mali čo najdlhšie čakať na našich priateľov.

Banks sa vrátil na zadnú verandu. Okraj požiaru bol asi päťdesiat stôp od Steam Housu. Šírila sa odtiaľ neznesiteľná páľava a ohnivý vzduch sa pomaly nedal dýchať. Početné iskry dopadali až k nášmu vlaku. Našťastie prívaly vody ho do istej miery chránili, no určite by ho neuchránili pred priamym útokom ohňa.

Stroj dlho pískal, no ani Hod, ani Fox, ani Gúmi neprichádzali.

V tej chvíli strojvodca pristúpil k Banksovi.

- Máme potrebný tlak, - povedal.

- Nuž tak vyrazme, Storr! - odvetil Banks. - Ale nie veľmi rýchlo! Stačí, keď sa budeme držať mimo dosahu požiaru!

- Počkaj, Banks! Počkaj! - ozval sa plukovník Munro, ktorý sa nemohol odhodlať, aby opustil táborisko.

- Ešte tri minúty, Munro, - chladne odvetil Banks, - no ani sekundu viac! O tri minúty začne horieť koniec vlaku!

Prešli dve minúty. Na verande sa už nedalo vydržať. Plech bol taký horúci, že sa naň nedala položiť ruka, a už sa začínal prehýbať. Dlhšie sme nemohli čakať.

- Poďme, Storr! - skríkol Banks.

- Ach! - vzdychol seržant Mac Neil.

- Idú!... - zvolal som ja.

Napravo od cesty sa zjavili kapitán Hod a Fox. Na rukách niesli Gúmiho, ktorý sa nehýbal. Podišli k zadným schodíkom.

- Mŕtvy! - vykríkol Banks.

- Nie! Zasiahol ho blesk, rozbil mu v ruke pušku a znehybnela mu ľavá noha, -odvetil kapitán Hod.

- Chvalabohu! - povedal plukovník Munro.

- Vdaka, Banks! - dodal kapitán. - Keby ste neboli zapískali, neboli by sme našli tábor!

- Poďme! - skríkol Banks. - Vpred!

Hod a Fox rýchlo nastúpili do vlaku. Gúmiho, ktorý bol v bezvedomí, sme uložili do kabíny.

- Aký máme tlak? - spýtal sa Banks strojvodcu.

- Takmer päť atmosfér, - odvetil Storr.

- Vpred! - zvolal aj Hod.

Bolo pol jedenástej. Banks a Storr ostali vo vežičke. Otvorili regulátor, para vnikla do valcov, vlak začal odfukovať a pomaličky sa pohol.

Na cestu nám svietilo trojaké svetlo: jedno vychádzalo z požiaru lesa, druhé z bleskov na oblohe a tretie z elektrických reflektorov slona.

Kapitán Hod nám v stručnosti porozprával, čo sa im prihodilo. On a jeho druhovia nenatrafili na nijaké stopy zvierat. Za búrky sa zotmelo rýchlejšie ako zvyčajne, a najmä väčšmi, ako predpokladali. Prvé zahrmenie ich prekvapilo vo vzdialenosti vyše troch míľ od tábora. Chceli sa vrátiť, no hoci sa vedeli vynikajúco orientovať, tentoraz zablúdili medzi rovnakými skupinkami banyanov. Nebolo tam nijakého chodníka.

O chvíľu sa rozpútala silná búrka. Reflektory nášho slona nedosvietili tak ďaleko, preto nemohli postupovať rovno k Steam Housu. Sypali sa na nich krúpy a zalievali ich prívaly vody. Nemali sa kam uchýliť, koruny stromov ich v takom lejaku nemohli ochrániť.

Zrazu sa silne zablyslo a hneď aj zahrmelo. Gúmi spadol ako podťatý vedľa kapitána Hoda k Foxovým nohám. Z pušky, čo držal v ruke, zostala iba pažba. Hlaveň, zásobník aj chránič spúšte, jednoducho veci z kovu, boli preč.

Druhovia si mysleli, že Gúmi je mŕtvy. Ale našťastie nebol. Mal iba ochrnutú ľavú nohu. Nemohol urobiť ani krok. Nadarmo prosil, aby ho nechali tam a prišli po neho neskôr. Jeho druhovia o tom nechceli ani len počuť. Jeden ho chytil za plecia, druhý za nohy a naslepo vykročili do tmavého lesa.

Takto blúdili dve hodiny. Chvíľami sa zastavovali, váhali, potom znovu vykročili, hoci im nič nenaznačovalo, ktorým smerom je Steam House.

Až napokon v tom zúrení živlov začuli prenikavé pískanie. To ich volal Oceľový obor.

O štvrťhodinu boli pri ňom, a to práve vo chvíli, keď sa vydával na cestu. Najvyšší čas!

Vlak napredoval po širokej lesnej ceste, no oheň za ním nezaostával. A nebezpečenstvo vzrástlo, lebo náhle vietor zmenil smer, ako sa to často za búrky stáva. Predtým fúkal zboku, teraz zozadu, takže požiar sa za nami šíril ešte rýchlejšie. Vo vzduchu poletoval zvírený popol, iskry aj obhorené úlomky konárov ako oblak po výbuchu sopky. Tento požiar sa dal prirovnať k sopečnej láve, ktorá sa valí krajinou a všetko ničí.

Stroj teda zrýchlil chod, hoci sa vydával ďalšiemu nebezpečenstvu, lebo sa pohyboval po neznámej ceste. Nešiel však tak rýchlo, ako by si to bol inžinier želal. Cesta bola totiž vymletá od prívalu vody.

Asi o pol dvanástej znovu kdesi blízko strašne zahrmelo. Nevdojak sme vykríkli. Mysleli sme si, že to zasiahlo Banksa a Storra vo vežičke, odkiaľ riadili vlak. No elektrický výboj zasiahol iba jedno visiace ucho nášmu slonovi. Stroj to nijako nepoškodilo, naopak, zdalo sa, akoby Oceľový obor odpovedal na údery búrky rýchlejším odfukovaním.

- Hurá! - zakričal kapitán Hod, - hurá! Slon z mäsa a kostí by to nebol prežil! A ty sa postavíš aj proti blesku, nič ťa nezastaví! Hurá, Oceľový obor, hurá!

Polhodinu stroj udržoval dostatočnú vzdialenosť. Pritom sme sa obávali, či nenarazí na dajakú prekážku.

Plukovník Munro, kapitán Hod a ja sme zostali na verande. Vo svetle požiaru

i bleskov sme zbadali pohybovať sa veľké tiene. Konečne tu boli šelmy!

Z opatrnosti kapitán Hod schytil pušku, lebo bolo možné, že šialené zvieratá sa vrhnú na vlak, aby tam hľadali záchranu.

Jeden veľký tiger sa o to naozaj pokúsil. Vrhol sa dopredu nádherným skokom, no zostal visieť za hlavu medzi dvoma banyanovými výhonkami. Hlavný strom sa zohol pod náporom vetra, tým sa výhonky napli a zviera uškrtili.

- Úbohý tiger! - povedal Fox.

- Tie šelmy sú stvorené na to, aby ich zasiahla čestná guľka z karabíny! Áno, úbohé zviera!

Bolo to akoby naprotiveň kapitánovi Hodovi. Keď hľadal tigre, nenachádzal ich, a keď ich nehľadal, skákali mu pred očami, alebo hynuli ako myši v sieti dajakej vedomkyne.

O jednej v noci nebezpečenstvo ešte vzrástlo.

Vietor už fúkal zo všetkých strán, a tak sa požiar dostal aj pred nás. Boli sme obkľúčení.

Búrka však nečakane povolila, ako sa to stáva v lese, keď stromy z nej odčerpajú nahromadenú elektrickú energiu. Blýskalo sa poredšie, hrmenie slablo, dážd ustal, no vietor dul neuveriteľnou silou.

Vlak musel za každú cenu zrýchliť, na možné prekážky sa nedalo myslieť.

Banks sa správal vskutku chladnokrvne. Oči mal uprené na cestu a ruku nespúšťal z regulátora. Pred nami sa otváral aký-taký priechod medzi dvoma ohnivými hranicami. Museli sme tadiaľ prejsť.

Banks sa rozhodne vrhol vpred rýchlosťou šesť až sedem míľ za hodinu.

Už som si myslel, že tam zostaneme, najmä keď sme prechádzali cez zúžený úsek asi v dĺžke päťdesiat metrov. Kolesá vlaku škrípali na žeravom uhlí a zahalila nás strašná páľava.

No prešli sme.

Napokon o druhej sa vo svetle reflektorov ukázala priestranná čistina. Za nami šľahal les plameňov. Požiar sa zrejme nezastaví, kým nezhltne posledný banyan z obrovského lesa.

Na svitaní sme sa konečne zastavili a provizórne sa utáborili. Búrka úplne prestala.

Starostlivo sme prezreli nášho slona. Koniec pravého ucha mal prevŕtaný niekoľkými otvormi. Pod takým úderom by bolo zahynulo každé zviera okrem oceľového.

Po krátkom odpočinku sme sa o šiestej ráno vydali na cestu. Na poludnie sme sa utáborili v blízkosti Riváhu.

XIII

Hrdinstvo kapitána Hoda

Zvyšok dňa 5. júna a nasledujúcu noc sme strávili v tábore. Po prežitých nebezpečenstvách a po toľkom vypätí sme si odpočinok naozaj zaslúžili.

Steam House už neprechádzal úrodnými pláňami. Teraz bol pred nami kraj síce úrodný, ale zbrázdený úžľabinami - Rohilkhande. Jeho hlavným mestom je Barélí. Toto územie v tvare štvorca - jeho strany merajú sto päťdesiatpäť míľ -je zavlažované početnými väčšími aj menšími prítokmi Ghágry. Rastú na ňom skupiny nádherných mangovníkov a rozprestierajú sa tu husté džungle, ktoré však ustupujú pred civilizáciou.

Do tohto kraja sa presunulo centrum povstania po dobytí Dillí. Tu podnikol výpravu sir Colin Campbell a tu zahynul plukovník deväťdesiateho tretieho škótskeho pluku, priateľ plukovníka Munra.

Zdalo sa, že túto časť cesty zdoláme ľahko a príjemne. Cesty boli pekné, dobre udržiavané. Menšie vodné toky medzi dvoma hlavnými riečnymi tepnami nemali byť pre nás prekážkou. Od prvých úbočí, spájajúcich rovinu s nepálskymi horami, nás delilo niekoľko sto kilometrov.

Nesmeli sme však zabúdať, že je tu obdobie dažďov. Monzún, ktorý počas prvých mesiacov v roku vial zo severovýchodu na juhozápad, sa teraz obrátil. Daždivé obdobie sa prejavuje silnejšie na pobreží ako vo vnútrozemí, kde sa aj oneskoruje. Je to spôsobené tým, že oblaky sa cestou do vnútrozemia vyčerpajú i trochu zmenia smer, keďže im stoja v ceste vysoké hory, ktoré tvoria akýsi atmosferický vír. Na malabarskom pobreží monzún začína v máji; v centrálnych a v severných oblastiach sa ohlasuje o niekoľko týždňov neskôr, v mesiaci júni.

A to bol práve náš prípad. So zmenenými podmienkami sme však vopred rátali.

Statočný Gúmi, ktorého zranil blesk, sa už na druhý deň cítil lepšie. Ľavá noha mu ochrnula iba dočasne. Nezostali mu nijaké následky, získal iba väčší rešpekt pred búrkou. Aspoň sa mi tak zdalo.

V dvoch nasledujúcich dňoch, 6. a 7. júna, mal kapitán Hod úspech na poľovačke. Za pomoci Phanna a Blacka ulovil pár antilop nazývaných nilgau. Indovia ich volajú modré byvoly, no nilgau sa podobajú skôr jelenom ako príbuzným egyptského posvätného býka Apisa. A ich farba tiež nepripomína azúrové nebo, ale skôr oblohu zatiahnutú sivými mrakmi. Vraví sa však, že niektoré z týchto nádherných zvierat s malými ostrými a rovnými rohami a s pretiahnutou, ladne klenutou hlavou mávajú srsť sfarbenú do modra. Príroda neposkytuje takéto sfarbenie štvornožcom, dokonca ani modrej líške, kožušina ktorej je skôr čierna.

Kapitán Hod sníval len o šelmách, hoci nilgau je tiež nebezpečný, lebo po menšom zranení útočí na poľovníka. Antilopy boli zastrelené akoby v letku. Prvú guľku vystrelil kapitán Hod, druhú Fox. Aj pre Foxa tieto nádherné zvieratá znamenali iba toľko čo drobná operená zver.

Ale pán Parazard mal na vec úplne odlišný názor. Pridali sme sa k nemu aj my, keď nám priniesol na stôl výbornú pečienku zo stehna.

8. júna na svitaní sme vyšli z tábora pri menšej dedinke, kam sme prišli večer predchádzajúceho dňa po štyridsiatich kilometroch cesty. Náš vlak sa teda pohyboval len priemernou rýchlosťou, lebo pôda bola čoraz väčšmi rozmoknutá. Riečky sa rozvodňovali a pri niekoľkých brodoch sme stratili veľa času. No aj tak sme boli presvedčení, že hornatý kraj, kde sme sa chceli usadiť na niekoľko letných mesiacov ako v dajakom sanatóriu, dosiahneme pred koncom júna. Preto sme sa vôbec neznepokojovali.

V ten deň kapitán Hod veru ľutoval, že si nechal ujsť nádherný výstrel.

Cestu lemovala hustá bambusová džungľa, s akou sa často stretávame pri dedinkách, ktoré sa vynárajú akoby z koša kvetov. Nebola to ešte džungľa v pravom zmysle slova. Indovia totiž týmto slovom označujú drsnú, neúrodnú planinu so sivastým, kríkovitým porastom. Toto bol úrodný kraj so štvoruholníkmi močaristých ryžovísk.

Oceľový obor pokojne napredoval riadený Storrom a vyfukoval obláčiky pary na bambusy popri ceste.

Odrazu zboku vyskočilo akési zviera a neuveriteľne rýchlo sa vrhlo na krk nášmu slonovi.

- Čita! Čita! - skríkol strojvodca.

Na ten výkrik kapitán Hod vybehol na zadný balkón a schytil pušku, ktorú tam mal vždy pripravenú.

- Čita! - zvolal aj on.

- Zastreľte ho! - skríkol som.

- Mám čas! - odvetil kapitán Hod.

Stačilo mu, že má zviera na muške.

Čita je druh indického leoparda menší ako tiger, ale takmer rovnako nebezpečný. Je veľmi čulý, má jemnú srsť a mocne stavané končatiny.

Plukovník Munro, Banks a ja sme stáli na verande, pozorovali sme zviera a očakávali sme výstrel.

Leopard sa zrejme dal oklamať naším slonom. Odvážne sa na neho vrhol, no namiesto živého mäsa našiel iba oceľový plech, do ktorého nemohol zaboriť zuby ani pazúry. Nazúrený takým zvratom sa kŕčovite držal dlhých uší zvieraťa a iste by bol zoskočil, no vtom nás zbadal.

Kapitán Hod ho mal neustále na muške ako poľovník, ktorý si je istý zásahom a čaká len na vhodnú chvíľu.

Čita sa vzpriamil a zreval. Bezpochyby zavetril nebezpečenstvo, no podľa všetkého sa nemienil dať na útek. Možno sa chcel vrhnúť na verandu.

Leopard sa vyškriabal na hlavu slona, štyrmi labami objal chobot a vyliezol takmer k otvoru, kadiaľ unikala para.

- Strieľajte už, Hod! - povedal som.

- Mám čas, - odvetil kapitán.

Potom, nespúšťajúc zrak z leoparda, obrátil sa ku mne.

- Nikdy ste nezabili čitu, Maucler? - spýtal sa ma.

- Nikdy.

- A chcete si streliť?

- Kapitán, nechcem vás pripraviť o nádherný výstrel.

- Pf! To nie je nič pre poľovníka! - povedal Hod. - Berte pušku a mierte na slabé miesto na pleci. Ak netrafíte, ja ho zastrelím v skoku.

- Dobre.

Fox, ktorý prišiel za nami, mi podal dvojitú karabínu, čo držal v ruke. Vzal som ju, namieril som na plece nehybného leoparda, ktorý nás tiež pozoroval, a vystrelil som.

Zviera, iba ľahko zranené, sa odrazilo, neuveriteľným skokom preletelo ponad

strojvodcovu vežičku a spadlo na prvú strechu Steam Housu.

Kapitán Hod, hoci bol vynikajúci poľovník, ho nestačil zastreliť v skoku.

- To je pre nás, Fox, pre nás! - skríkol.

A už obidvaja vyleteli z verandy a náhlili sa do vežičky.

Leopard najprv chodil hore-dolu, a potom preskočil na druhú strechu.

Vo chvíli, keď kapitán už chcel vystreliť, zviera zoskočilo na zem, hned sa zdvihlo a zmizlo v lese.

- Stop! Stop! - zakričal Banks na strojvodcu.

Storr zatvoril prívod pary a zabrzdil kolesá vlaku vzdušnými brzdami.

Kapitán a Fox zoskočili na cestu a vrhli sa do porastu, aby dostihli čitu.

Prešlo niekoľko minút. Netrpezlivo sme načúvali. Ale neozýval sa nijaký výstrel. Obidvaja poľovníci sa vrátili s prázdnymi rukami.

- Zmizol, uletel! - zvolal kapitán Hod. - Dokonca po ňom nezostala ani krvavá stopa v tráve!

- To je moja vina! - povedal som kapitánovi. - Mali ste ho zastreliť vy! Neboli by ste ho minuli!

- Dobre! Ale veď ste ho trafili, som o tom presvedčený, ibaže nie na správnom mieste! - odvetil Hod.

- Tento veru nebude môj tridsiaty ôsmy ani váš štyridsiaty prvý! - povedal Fox a v jeho hlase bolo cítiť sklamanie.

- Pf! Čita aj tak nie je tiger! - naoko ľahostajne riekol Hod. - Inak by som vám nebol prenechal ten výstrel!

- Nech sa páči k stolu, priatelia, - ozval sa plukovník Munro. - Čaká nás obed, a to vás upokojí...

- Tým skôr, že je to Foxova vina! - povedal nečakane Mac Neil.

- Moja vina? - pýtal sa sluha zaskočený nečakaným obvinením.

- Určite, Fox, - pokračoval seržant. - Karabína, ktorú si podal pánu Mauclerovi, bola nabitá iba brokmi!

A Mac Neil ukázal druhý náboj, čo práve vytiahol zo zbrane. Obsahoval skutočne iba olovo na prepelice.

- Fox! - výhražné povedal kapitán Hod.

- Kapitán?

- Dva dni domáceho väzenia!

- Áno, kapitán.

Fox odišiel do svojej kabíny rozhodnutý ukázať sa nám na oči až po štyridsiatich ôsmich hodinách. Hanbil sa pred nami za svoju chybu.

Na druhý deň, 9. júna, Banks nariadil poldennú prestávku. Kapitán Hod, Gúmi a ja sme si vyšli na pláň vedľa cesty. Celé doobedie pršalo, no napoludnie sa obloha trochu rozjasnila a mohli sme rátať, že sa na niekoľko hodín vyčasí.

Tentoraz Hod odchádzal s cieľom uloviť drobnú zverinu. Šelmy ho nezaujímali. V sprievode Blacka a Phanna sa mienil poprechádzať na okraji ryžovísk. Pán Parazard totiž kapitánovi oznámil, že má prázdnu komoru a že od "jeho ctihodnosti" očakáva, aby "jeho ctihodnosť" podnikla náležité opatrenia. Tak sa aspoň vyjadroval náš kuchár.

Kapitán Hod sa teda podriadil a odišli sme vyzbrojení iba jednoduchými puškami.

Počas celých dvoch hodín sme vyplašili len zopár prepelíc a zajacov, no boli od nás tak ďaleko, že bolo zbytočné na ne strieľať.

Kapitán Hod mal veľmi zlú náladu. Na tejto rozľahlej pláni posiatej dedinkami a usadlosťami, kde nebolo džungle ani nijakého porastu, nemohol očakávať dravca, ktorý by ho odškodnil za leoparda z minulého dňa. Rozmýšľal, ako ho prijme pán Parazard, keď sa vráti s prázdnou kapsou.

Ale my sme za nič nemohli. Do štvrtej se nám nenaskytla príležitosť na výstrel. Fúkal silný vietor a všetka zverina bola mimo nášho dostrelu.

- Milý priateľ, - ozval sa napokon kapitán Hod, - nedarí sa nám. Pri odchode z Kalkaty som vám sľuboval nádherné poľovačky, no prenasleduje ma nešťastie a smola, takže nemôžem dodržať sľub. Sám tomu už nerozumiem.

- V poriadku, kapitán, - odvetil som, - ale netreba si zúfať. Ak by som mal niekoho ľutovať, tak nie seba, ale vás!... Všetko si vynahradíme v nepálskych horách!

- Áno, na predhoriach Himalájí budú lepšie podmienky, - súhlasil kapitán. - Maucler, stavil by som sa, že náš vlak fučaním pary a hrmotom a náš obrovský slon svojím vzhľadom plašia tie potvorské šelmy väčšmi ako dajaký vlak na železnici. A tak to bude stále, kým pôjdeme! Keď budeme stáť na jednom mieste, hádam pochodíme lepšie. Ten leopard bol naozajstný blázon! Musel zomierať od hladu, keď sa vrhol na nášho Oceľového obra. Ten si zaslúžil, aby ho zabila poriadna guľka! Prekliaty Fox! Nikdy mu nezabudnem, čo vykonal!

- Koľko je hodín?

- Bude päť.

- Päť hodín, a ešte sme ani raz nevystrelili.

- V tábore nás čakajú až o siedmej! Možno dovtedy...

- Nie. Šťastie nám nepraje! - zvolal kapitán Hod. - Iste viete, že šťastie je polovica úspechu!

- A vytrvalosť tiež, - odvetil som. - Dohodnime sa, kapitán, že s prázdnymi rukami sa nevrátime? Vyhovuje vám to?

- Pravdaže! Nech zomriem, ak nedodržím slovo!

- Dohodnuté! Prinesiem hoci aj veveričku alebo lesnú myš, ale naprázdno sa nevrátim.

Kapitán Hod, Gúmi i ja sme odhodlane vykročili do boja. Poľovali sme tak vytrvalo, že by sme si veru boli zaslúžili lepší osud. No zdalo sa, že aj tie najbezbrannejšie vtáky uhádli naše nepriateľské úmysly. Ani jediný sa pri nás neukázal.

Chodili sme po cestičkách medzi ryžoviskami krížom-krážom, aby sme sa priveľmi nevzdialili od tábora. O pol siedmej boli náboje ešte nedotknuté. Pokojne sme sa tam mohli prechádzať s palicou v ruke, a výsledok by bol býval rovnaký.

Pozeral som sa na kapitána Hoda. Kráčal, zuby mal stisnuté, na čele hlboká vráska. Posadla ho zúrivosť. Mrmlal si akési nezrozumiteľné hrozby týkajúce sa všetkých operencov i srstnáčov, z ktorých sa na tejto pláni neukázal ani jediný kus. Už to vyzeralo tak, že v hneve začne strieľať na hocijaký objekt - na strom či skalu. Zbraň ho pálila v rukách. Bolo to na ňom vidieť. Prehadzoval si ju z pleca na chrbát a naopak.

Gúmi ho pozoroval.

- Kapitán sa rozzúri, ak to bude takto pokračovať, - povedal mi.

- Viem, - odvetil som. - Dal by som tridsať šilingov tomu, kto by sa nad ním zľutoval a vypustil by mu na dostrel najobyčajnejšieho domáceho holuba! To by ho upokojilo.

Ale v danej chvíli sa za nijaké peniaze nedala zohnať ani tá najpodradnejšia zver. Krajina bola pustá, nezbadali sme nijakú usadlosť ani dedinu.

Keby to bolo bývalo možné, bol by som poslal Gúmiho kúpiť za hocijakú cenu nejakú hydinu, trebárs aj ošklbané kura, len aby si náš kapitán mohol na ňom vybiť zlosť.

Začalo sa zmrákať. O hodinu už nebudeme môcť pokračovať v poľovačke. Aj keď sme si sľúbili, že sa nevrátime s prázdnou kapsou, asi to budeme musieť urobiť, ak nechceme stráviť noc vonku. A keby nám na tom aj nezáležalo, nemôžeme také čosi urobiť plukovníkovi Munrovi a inžinierovi Banksovi, lebo by sa pre nás znepokojovali.

Kapitán Hod hľadel raz napravo, raz naľavo a čulo pokyvkával hlavou ako dajaký vták. Kráčal asi desať krokov pred nami smerom k Steam Housu. Práve som ho chcel dobehnúť, aby som mu navrhol skončiť márny boj, keď sa napravo odo mňa ozval mocný pleskot krídel. Pozrel som sa ta. Nad húštím sa zdvihlo čosi biele.

Rýchlo, skôr ako sa kapitán Hod stačil obrátiť, som zvesil pušku a dvakrát som vystrelil.

Neznámy operenec ťažko dopadol na okraj ryžoviska.

Phann vyskočil, schmatol úlovok a zaniesol ho kapitánovi.

- Konečne! - zvolal Hod. - Ak pán Parazard nebude spokojný, nech si vlezie sám do hrnca!

- Len či sa to bude dať jesť? - spýtal som sa.

- Určite... keď nemáme lepšie! - potvrdil kapitán.

- Našťastie vás nikto nevidel, pán Maucler! - ozval sa nečakane Gúmi.

- A čo také som urobil?

- Ech! Nuž zabili ste páva, a to je zakázané, lebo pávy sú vyhlásené za posvätné v celej Indii.

- Dočerta s posvätnými vtákmi aj s tými, čo ich uctievajú! - skríkol kapitán Hod. - Tohto sme zabili a zjeme ho... ak chcete s náležitou úctou, ale ho zjeme! V Indii sa páv rozšíril po Alexandrovej výprave a odvtedy ho uctievajú. Pre Indov je symbolom bohyne Saravastí, ochrankyne pri narodení a pri sobáši. Je zakázané hubiť tieto vtáky a Angličania zákaz potvrdili.

Tento nádherný kus z radu kúr mal zelené krídla s kovovým leskom a zlatým okrajom. Bohatý chvost posiaty jemnými okami vytváral prekrásny vejár.

- Poďme, poďme! - nabádal nás kapitán. - Zajtra nám pán Parazard pripraví páva, nech si brahmani myslia, čo chcú! Páv je vlastne vyzdobené kura a jeho umelecky vypracované perie sa bude na našom stole dobre vynímať.

- Tak ste už konečne spokojný, kapitán?

- Spokojný... s vami, milý priateľ. So sebou spokojný byť nemôžem. Šťastie mi nepraje, no už by sa to mohlo skončiť. Poďme!

Vykročili sme k táboru, od ktorého sme mohli byť vzdialení asi tri míle. Kľukatá cesta sa vinula cez bambusovú džungľa Kráčali sme s kapitánom Hodom vedľa seba. Gúmi šiel za nami a niesol úlovok. Slnko ešte nezapadlo, no už ho zastierali veľké oblaky a pod stromami bolo pološero.

Zrazu sa z húštiny napravo od nás ozval strašný rev. Nevdojak som zastal.

Kapitán Hod ma chytil za ruku.

- Tiger! - povedal.

Potom zaklial.

- Do hroma indického! V puškách máme len broky na prepelice!

Bola to pravda. Iné náboje sme so sebou nevzali.

Napokon, ani by sme neboli mali čas na výmenu zbraní. Desať sekúnd po tom, čo zviera zarevalo, vyskočilo jediným skokom z húštiny na chodník dvadsať krokov od nás.

Bol to nádherný tiger, zriedkavý exemplár, ktorý Indovia volajú požierač ľudí, lebo niektoré dravé tigre skutočne napádajú človeka.

Situácia bola hrozivá.

Hltal som tigra očami a puška sa mi chvela v ruke. Meral od deväť do desať stôp po dĺžke, srsť mal hnedooranžovú s čiernymi a bielymi pásmi.

Aj tiger na nás hľadel. Mačkovité oči sa mu blyšťali v polotme. Chvostom zametal zem. Prikŕčal sa, akoby sa chystal na skok.

Kapitán Hod zostal chladnokrvný. Mal zviera na muške a pritom si neopakovateľným spôsobom mrmlal:

- Ísť na tigra s brokmi. Ak ho nezasiahnem zblízka do očí, sme...

Kapitán nestačil dokončiť. Tiger vykročil k nám.

Gúmi skrčený vzadu tiež naňho mieril, no v puške mal iba drobné olovo. Ja som bol na tom rovnako.

Chcel som si vziať patrónu z nábojnice.

- Nehýbať sa! - šepol mi kapitán. - Tiger by skočil, a to nechcem.

Nehybne sme vyčkávali.

Tiger sa pomaličky blížil. Už nepohyboval hlavou, uprene hľadel kamsi dolu. Širokou pootvorenou papuľou, ktorú mal tesne pri zemi, akoby vdychoval jej výpary. O chvíľu bol na desať krokov od kapitána.

Hod stál pevne na nohách, nehybný ako socha. Strašný boj, čo sa tu chystal, z ktorého nikto z nás nemusel vyjsť živý, mu vôbec nerozbúchal srdce.

Už som si myslel, že tiger skočí.

No urobil ešte päť krokov. Musel som sa veľmi premáhať, aby som na kapitána nezakričal: "No tak strieľajte! Strieľajte!"

Nie! Kapitán ho chcel trafiť zblízka do očí, čo bol jediný spôsob, ako sa zachrániť.

Tiger urobil ešte tri kroky a zdvihol sa, aby sa vrhol...

Ozval sa silný výstrel a za ním nasledoval výbuch.

Ten nastal v tele zvieraťa. Tiger niekoľko ráz poskočil, zreval od bolesti a spadol mŕtvy na zem.

- Zázrak! - zvolal kapitán Hod. - Moja puška bola nabitá guľkou! Výbušnou guľkou! Tentoraz ti ďakujem, Fox, ďakujem!

- Je to možné? - zvolal som aj ja.

- Pozrite sa!

A kapitán Hod vytiahol z ľavej hlavne patrónu.

Bola to patróna s guľkami.

Všetko sa vysvetlilo.

Kapitán Hod mal dvojitú karabínu aj dvojitú pušku, obidve rovnakého kalibru. Fox omylom nabil karabínu patrónami s olovom a pušku výbušnými guľkami. V predchádzajúci deň tento omyl zachránil život leopardovi, a dnes nám!

- Nikdy som nebol tak blízko smrti ako dnes! - povedal kapitán Hod.

O polhodinu sme prišli do tábora. Hod si zavolal Foxa a vyrozprával mu, čo sa nám prihodilo.

- Kapitán, - povedal sluha, - to znamená, že namiesto dvoch dní väzenia si zaslúžim štyri, lebo som sa pomýlil dvakrát!

- Aj ja si to myslím, - odvetil kapitán Hod. - No keďže tvoja chyba mi priniesla štyridsiateho prvého, myslím si aj to, že ti dám túto guineu...

- A ja si myslím, že si ju môžem vziať, - povedal Fox a strčil si zlatý peniaz do vrecka.

Za takýchto okolností sa kapitán Hod stretol so svojím štyridsiatym prvým tigrom.

12. júna sme sa zastavili pri malom mestečku a v nasledujúci deň sme sa vydali na cestu, aby sme zdolali posledných sto päťdesiat kilometrov, ktoré nás delili od nepálskych hôr.

XIV

Jeden proti trom

O niekoľko dní sme mali prísť k prvým vyvýšeninám severných oblastí Indie, ktoré postupne, z kopca na kopec, z hory na horu rastú, až dosiahnu najväčšiu výšku na zemeguli. Doteraz bolo stúpanie také malé, že náš Oceľový obor si to ani nevšimol.

Prevládalo daždivé počasie s búrkami a teplota bola celkom znesiteľná. Cesty boli ešte pomerne dobré, široké bahory kolies do nich priveľmi nezapadali, hoci náš vlak bol ťažký. Ak sme náhodou vošli do vymletých koľají, Storr pridal pary, a hneď sme boli von. Náš stroj bol silný, a keď sa prívodné ventily pootvorili o štvrtinu kruhu, jeho výkon hneď stúpol o dobrých dvanásť koní.

Doteraz sme sa naozaj nemohli sťažovať na náš dopravný prostriedok, na pohodlie v pojazdných domoch a na nudu, keďže sa pred našimi očami neustále otvárali nové obzory.

To už nebola nekonečná rovina gangského údolia. Štíty Himalájí vytvárali na severe gigantický lem, na ktorý narážali oblaky hnané vetrom z juhozápadu. Ešte sme dobre nevideli malebnú panorámu horskej retaze, čo sa dvíhala do osemtisícmetrovej výšky nad hladinou mora. No v blízkosti tibetskej hranice sa vzhľad krajiny zmenil, stala sa divšou a prevládla v nej džungle na úkor obrábanej zeme.

Aj rastlinstvo sa v tejto časti Indie zmenilo. Palmy zmizli a vystriedali ich nádherné banány, husté mangovníky poskytujúce najlepšie indické ovocie a skupinky bambusov, týchto obrovských tráv, steblá ktorých sa týčili až do výšky sto stôp. Boli tu aj magnólie s veľkými kvetmi prenikavej vône, krásne javory, najrozličnejšie duby, gaštany s plodmi naježenými ako morské ježe, kaučukovníky, z ktorých cez narezané otvory vytekala šťava, borovice s dlhým ihličím. A potom menšie rastliny, ale zato bohatšie na farby: pakosty, rododendrony a vavríny lemujúce cesty.

Ukázalo sa zopár dediniek z chatrčami z bambusu alebo zo slamy a zo dve-tri usadlosti. No boli od seba veľmi vzdialené. Hustota osídlenia s približujúcimi sa horami klesala.

Ku krajinke, ktorú sme práve opísali, si treba predstaviť sivú, zamračenú oblohu. Väčšinou sa z nej lialo ako z krhly. Počas štyroch dní, od 13. do 17. júna, sa nevyčasilo ani na pol dňa. Museli sme teda zostať v salóne Steam Housu a tráviť dlhé hodiny pri fajčení, rozprávaní a hraní whistu, ako sa to robí aj v normálnom dome, keď vonku prší.

V tom čase pušky nečinne ležali, na veľkú neľúbosť kapitána Hoda. Ale dve výhry v kartách za jediný večer mu vrátili dobrú náladu.

- Tigra môžete zabiť vždy, ale dvakrát vyhrať sa vám vždy nepodarí! - vravel.

17. júna sme sa utáborili pri hostinci pre pocestných nazývanom seráj. Počasie sa konečne trocha umúdrilo a náš Oceľový obor si po štvordennej lopote vyžadoval odpočinok aj istú starostlivosť.

Seráj či karavanseráj je verejný hostinec pri väčších cestách na polostrove. Je to štvorcové zoskupenie nízkych budov s vnútorným dvorom. Na rohoch sa obyčajne týčia štyri vežičky, čo mu dodáva orientálny vzhľad. V hostinci zvyčajne nájdete nosiča vody, kuchára, ktorý si veľmi nemusí namáhať fantáziu, lebo nenároční cestujúci sa uspokoja s vajcami a s kurčaťom, a zásobovača, ktorý vám zvyčajne za nízke ceny dodá potraviny.

Strážca serája sa volá peon a býva to agent anglickej Spoločnosti, ktorej patrí väčšina týchto zariadení. Na jeho činnosť dohliada hlavný inšpektor okresu.

V serájoch platí zvláštne pravidlo, ktoré prísne dodržiavajú. Každý cestujúci môže v hostinci pobudnúť dvadsaťštyri hodín. Ak chce zostať dlhšie, musí mať povolenie od inšpektora. Ak ho nemá, nový hosť, Angličan alebo Ind, ho môže požiadať, aby mu uvoľnil miesto.

Samozrejme, hned ako sme zastali, Oceľový obor spôsobil zvyčajný rozruch. Musím však povedať, že hostia naň hľadeli s pohŕdaním, no bolo to predstierané pohŕdanie.

To preto, že sme sa nestretli s obyčajnými smrteľníkmi cestujúcimi za obchodom alebo za rozptýlením.

V hostinci boli ubytovaní princ Guru Singh, syn nezávislého radžu z Gudžarátu, a sám radža, ktorí cestovali s veľkou pompou na sever indického polostrova.

Princ obýval všetky tri či štyri miestnosti seráju i priľahlé budovy, kde sa ubytovalo jeho služobníctvo.

Utáborili sme sa na peknom miestečku, štvrť míle od hostinca, pri malom potoku v tieni stromov. Keďže som ešte nevidel radžu na cestách, vybrali sme sa aj s kapitánom Hodom a s inžinierom Banksom pozrieť tábor princa Guru Singha.

Taký princ, pravdaže, nemôže urobiť ani krok bez sprievodu. Spolu s ním cestujú stovky ľudí. Aby som povedal pravdu, ja mám sto ráz radšej jednoduchého pútnika s batohom na chrbte, s palicou v ruke a s puškou cez plece ako indického princa so všetkou nádherou, akú si vyžaduje jeho postavenie.

- Tu nejde od mesta k mestu jeden človek, ale sa premiestňuje celé mestečko, -poznamenal kapitán Hod.

- Ja dávam prednosť Steam Housu, - povedal som, - a nemenil by som veru s radžovým synom!

- Ktovie, - pokračoval kapitán Hod, - či by si aj ten princ radšej nevybral náš pojazdný dom!

- Stačí povedať! - zvolal inžinier Banks. - Vyrobím mu palác na paru, pravda, za príslušnú cenu! No poďme si najprv prezrieť tábor.

V princovom sprievode bolo do päťsto osôb. Vonku pod vysokými stromami stálo vedľa seba zo dvesto dovozov ako stany vo veľkom tábore. Ťahali ich zebu, byvoly, zo dvadsať tiav pochádzajúcich z kraja na západ od rieky Indus. Nad všetkým sa vynímali tri nádherné slony, ktoré mali na chrbtoch bohato vyzdobené nosidlá. V karaváne naozaj nič nechýbalo. Boli tu hudobníci, ktorí poskytovali pôžitok ušiam jeho výsosti, tanečnice, na ktorých sa mohli popásť jeho oči, a všelijakí kaukliari, ktorí mu predvádzali svoje kúsky a zabávali ho. K nim treba prirátať tristo nosičov a dvesto halapartníkov. Vydržiavame takého množstva ľudí by vyčerpalo každú inú peňaženku okrem peňaženky nezávislého indického radžu.

Muzikanti hrali na tamburíny, cimbaly, tam-tamy, čo spolu vydávalo skôr akýsi hluk ako ladné tóny. Podaktorí mali nástroje podobné gitarám a husle so štyrmi strunami, ktoré zrejme nikdy nikto nenaladil.

Medzi kaukliarmi boli zaklínači hadov, ovládajúci svojím zariekaním plazy; šabliari predvádzajúci kúsky s touto zbraňou; povrazolezci nesúci na hlave pyramídu hlinených hrncov a ozdobení byvolími rohmi; napokon eskamotéri, obratní čarodejníci, ktorí dokážu zo starej hadej kože vyčariť ozajstnú jedovatú kobru a naopak, podľa vôle diváka.

Tanečnice boli tie najvyhľadávanejšie, čo na rôznych slávnostiach tancujú a súčasne aj spievajú. Boli vkusne oblečené do šiat z mušelínu vyšívaného zlatom alebo do jemne naskladaných sukní so šerpami, ktorými pohybovali pri tanečných krokoch. Tieto baleríny boli ovešané drahými klenotmi, náramkami, zlatými prsteňmi na rukách aj na nohách, striebornými hrkálkami na členkoch. V takejto paráde zvyčajne predvádzajú povestný tanec s vajcami, pri ktorom vynikne ich neobyčajný pôvab a šikovnosť. Dúfal som, že ma radža pozve a budem ich môcť obdivovať.

Ďalej bol v karaváne istý počet mužov, žien aj detí, neviem z akého dôvodu. Muži mali oblečené dlhé kusy látky alebo košeľu a dlhé biele šaty, čo vyzeralo veľmi zvláštne.

Ženy nosili akýsi kabátik s krátkymi rukávmi a sárí, ktoré si ovinuli okolo tela a jeho koniec si koketne prehodili cez hlavu.

Indovia boli rozložení pod stromami a v očakávaní jedla fajčili cigarety zabalené do zelených listov. Spaľovali v nich akúsi cukríkovú hmotu zloženú z tabaku, melasy a ópia. Iní žuli zmes betelových listov, orechov arekovej palmy a haseného vápna, ktorá má dobré účinky na trávenie, čo je v horúcom indickom podnebí užitočné.

Celý ten svet bol zvyknutý na cestovanie v karaváne a nažíval v zhode. Oživenie nastalo len pri slávnostiach. Títo ľudia boli ako štatisti v divadle, ktorí upadnú do úplnej apatie, len čo zídu zo scény.

Keď sme prišli do ich tábora, náhlivo nás pozdravovali a klaňali sa nám až po zem. Väčšina z nich kričala: "Sahib, sahib!" - čo znamená: "Pane, pane!"

Pomyslel som si, že princ Guru Singh možno mieni usporiadať na našu počesť slávnosť, na čo zvyčajne radžovia nebývajú skúpi. Veľký dvor hostinca bol ako stvorený na podobnú ceremóniu. Priznám sa, že by som bol býval nadšený, keby som sa bol mohol zúčastniť na takomto divadle uprostred seráju, v tieni nádherných stromov a s prirodzeným pozadím, ktoré by vytváral personál karavány. Také dačo sa nedá porovnať s malým javiskom divadla, s múrmi namaľovanými na plátne, s nepravou zeleňou a s obmedzeným počtom hercov. Keď som sa so svojím želaním zdôveril priateľom, povedali mi, že by si rovnako radi pozreli niečo podobné, ale že sa to zrejme neuskutoční.

- Radža z Gudžarátu, - povedal mi Banks, - je nezávislý. Počas povstania sipáhíov sa správal veľmi podozrivo a po jeho potlačení sa len neochotne podvolil. Nemá rád Angličanov, a preto ani jeho syn pre nás nič neurobí.

- Nuž čo, zaobídeme sa bez jeho slávností! - povedal kapitán Hod a pohŕdavo pokrčil plecami.

Inžinier Banks mal pravdu. Dovnútra seráju nás vôbec nepustili. Možno princ očakával oficiálnu návštevu plukovníka. No sir Edward Munro nemal nijaký záujem o podobné stretnutie.

Vrátili sme sa teda na miesto našej zastávky a pochutili sme si na výbornej večeri pána Parazarda. Hlavný chod pozostával z konzerv. Už niekoľko dní sme nemohli ísť na poľovačku pre zlé počasie. Ale náš kuchár bol veľmi šikovný a pod jeho šikovnými rukami akoby mäso aj konzervovaná zelenina dostali pôvodnú chuť aj vôňu.

Napriek všetkému som celý večer očakával pozvanie, ktoré však neprichádzalo. Kapitán Hod si robil žarty z mojej záľuby v balete vo voľnej prírode a podpichoval ma, že v parížskej Opere je to aj tak lepšie. Nemohol som sa s ním hádať, keďže princ nami pohrdol.

Na druhý deň, 18. júna, sme mali na svitaní vyraziť.

O piatej Kálut začal kúriť. Náš slon bol vypriahnutý a stál vo vzdialenosti asi päťdesiat krokov od vlaku. Strojvodca práve dopĺňal zásoby vody.

My sme sa prechádzali na brehu riečky.

Po štyridsiatich minútach bol v kotli dostatočný tlak a Storr chcel začať cúvať. Zrazu k nemu podišla skupinka Indov.

Boli piati či šiesti, bohato odetí do bielych šiat, hodvábnych tuník a zlatom vyšívaných turbanov. Sprevádzalo ich zo dvanásť vojakov ozbrojených mušketami a šabľami. Jeden vojak niesol korunu zo zeleného lístia, čo označovalo prítomnosť dôležitej osobnosti.

Tou dôležitou osobnosťou bol Guru Singh osobne. Princ mohol mať tridsaťpäť rokov. Svojím povýšeneckým výzorom i celkovým vzhľadom naozaj predstavoval typ potomka legendárneho radžu.

Princ si vôbec nevšímal našu prítomnosť. Pokročil dopredu a priblížil sa ku gigantickému slonovi, ktorého Storr práve uvádzal do pohybu.

- Kto zostrojil tú mašinu? - spýtal sa Storra.

Strojvodca ukázal na inžiniera, ktorý stál niekoľko krokov od nás.

Princ Guru Singh dobre hovoril po anglicky.

- To vy ste... ? - precedil na pol úst.

- Áno, ja! - odvetil Banks.

- Ale veď mi vraveli, že to bol nápad zosnulého radžu z Bhutánu?

Banks súhlasne prikývol.

- Načo je dobré, - pokračovala jeho výsosť nezdvorile pokrčiac plecami, - načo je dobré nechať sa ťahať strojom, keď máme slony z mäsa a z kostí!

- Pravdepodobne nato, - odvetil Banks, - že tento slon je mocnejší ako všetky slony zosnulého radžu dohromady!

- Och! - Guru Singh pohŕdavo otrčil pery, - že mocnejší!...

- Neporovnateľne! - potvrdil Banks.

- Ani jeden z vašich by tomuto slonovi nepohol nohou, keby to on nechcel, -ozval sa kapitán Hod, lebo nemohol zniesť také spôsoby.

- Vravíte?... - povedal princ.

- Môj priateľ tvrdí a ja s ním, - pridal sa inžinier, - že toto umelé zviera odolá ťahu desiatich párov koní a že ani vaše tri slony zapriahnuté spolu ho neprinútia cúvnuť čo len o piaď!

- Tomu vôbec neverím, - odvetil princ.

- Nerobíte dobre, ak tomu vôbec neveríte, - povedal kapitán Hod.

- Ak vaša výsosť bude ochotná zaplatiť, - pokračoval Banks, - sľubujem, že vám vyhotovím takého, čo bude mať silu dvadsiatich slonov vybraných spomedzi najlepších z vašich stajní!

- To sa povie! - sucho odvetil princ Guru Singh.

- Aj sa urobí! - povedal inžinier Banks.

Bolo vidieť, že princ je vzrušený. Očividne neznášal, aby mu niekto protirečil.

- Môžeme si to vyskúšať hneď na mieste, - povedal po krátkej úvahe.

- Môžeme, - súhlasil inžinier.

- A pri tej príležitosti môžeme uzavrieť vážnu stávku, - dodal princ. - Pravda, ak necúvnete zo strachu pred stratou, ako iste cúvne váš slon, keď bude bojovať s mojimi.

- Oceľový obor, a cúvnuť! - skríkol kapitán Hod. - Kto sa odváži tvrdiť, že Oceľový obor cúvne?

- Ja, - odvetil princ Guru Singh.

- A o čo sa chce staviť vaša výsosť? - spýtal sa inžinier skrížiac si ruky na prsiach.

- O štyritisíc rupií, - povedal princ. - Ak si len môžete dovoliť stratiť štyritisíc rupií.

Suma predstavovala približne desaťtisíc frankov. Bol to povážlivý vklad a videl som, že Banks napriek svojej dôvere nemá chuť riskovať toľko peňazí.

Kapitán Hod by bol ponúkol aj dvojnásobok, keby mu to bol dovolil jeho skromný žold.

- Odmietate! - povedala jeho výsosť, pre ktorú štyritisíc rupií predstavovalo cenu chvíľkového rozmaru. - Bojíte sa riskovať!

- Dohodnuté! - povedal vtom plukovník Munro, ktorý sa práve priblížil a jedným slovom vyriešil situáciu.

- Plukovník Munro má štyritisíc rupií? - spýtal sa princ Guru Singh.

- Aj desaťtisíc, ak to vyhovuje vašej výsosti! - odvetil sir Edward Munro.

- Nech je tak! - povedal Guru Singh.

Začalo to byť zaujímavé. Inžinier stisol plukovníkovi ruku na znak vďaky za to, že ho nenechal samého čeliť povýšeneckému princovi. Ale na okamih sa mu čelo zachmúrilo a ja som sa v duchu spytoval, či neprecenil mechanickú silu svojho slona.

Kapitán Hod žiaril a šúchal si ruky.

- Pozor, Oceľový obor! - zakričal. - Budeš pracovať za česť nášho starého Anglicka!

Naši ľudia sa zoradili na jednej strane cesty. Zo seráju pribehlo asi sto Indov, aby sa zúčastnili na chystanom boji.

Banks vystúpil do vežičky ku Storrovi, ktorý pomocou umelého ťahu rozduchoval oheň. Z chobota Oceľového obra sa vyhrnula para.

Na pokyn princa Guru Singha niekoľkí z jeho služobníkov odišli do seráju a priviedli odtiaľ tri slony zbavené cestovného výstroja. Boli to tri nádherné zvieratá pochádzajúce z Bengálska. Boli vyššie ako ich druhovia z južnej Indie. Tieto krásne a silné zvieratá vzbudili vo mne isté obavy.

Na ich obrovskom krku sedeli pohoniči, rukou ich viedli a hlasom povzbudzovali. Keď slony prechádzali popred jeho výsosť, najväčší z nich - skutočný obor svojho druhu - zastal, kľakol si na predné nohy, zdvihol chobot a pozdravil princa ako dobre vychovaný dvoran. Potom slony podišli k Oceľovému obrovi. Zdalo sa, že ich veľmi prekvapil a aj vydesil.

Na tender pripevnili silné železné reťaze a ich druhý koniec pripojili k záprahu. Srdce mi búchalo prudšie ako zvyčajne. Kapitán Hod si hrýzol fúzy a nemohol vydržať na jednom mieste.

Zato plukovník Munro bol rovnako pokojný, ba ešte pokojnejší ako princ Guru Singh.

- Sme pripravení, - povedal inžinier. - Ak si jeho výsosť bude želať...

- Želám si, - odvetil princ.

Guru Singh dal znamenie, pohoniči čudne zapískali a tri slony začali ťahať v dokonalej zhode. Stroj cúvol o niekoľko krokov.

Nevdojak som vykríkol. Hod dupol o zem.

- Zabrzdi kolesá! - rozkázal inžinier strojvodcovi.

Oceľový obor vyfúkol paru a okamžite zastal.

Pohoniči povzbudzovali tri slony. No čo ako zvieratá napínali svaly, obor stál. Akoby zapustil do zeme korene.

Princ Guru Singh si hrýzol pery do krvi.

Kapitán Hod zatlieskal.

- Vpred! - zavelil Banks.

- Áno, vpred, vpred! - opakoval kapitán.

Regulátor bol otvorený naplno. Z chobota unikali veľké oblaky pary, odbrzdené kolesá sa pomaličky začali hýbať, zahrýzajúc sa do hrubého povrchu cesty. Tri slony napriek ich hroznému úsiliu to ťahalo pospiatky, až v zemi vyryli hlboké koľaje.

- Dopredu! Dopredu! - reval kapitán Hod.

Oceľový obor stále napredoval. Tri obrovské zvieratá popadali na chrbty a tak ich ťahalo zo dvadsať krokov. Zdalo sa, že pre nášho slona to nie je nijaká zvláštna námaha.

- Hurá! Hurá! Hurá! - kričal kapitán Hod, - ktorý sa už neovládal. - K tým slonom môžete pripojiť celý seráj jeho výsosti! Náš Oceľový obor si to ani nevšimne.

Plukovník Munro pokynul rukou. Banks zastavil prívod pary a stroj znehybnel. Na tri slony jeho výsosti bol naozaj žalostný pohľad. Zúfalo pohybovali chobotom i nohami vo vzduchu a podobali sa gigantickým skarabeom obráteným na chrbát.

Princ bol rozčúlený aj zahanbený. Nevyčkal ani do konca a odišiel.

Slony vypriahli. Zdvihli sa, tiež zahanbené porážkou. Keď prechádzali popri Oceľovom obrovi, najväčší slon na zlosť svojho pohoniča si kľakol a chobotom ho pozdravil, ako to predtým urobil princovi Guru Singhovi.

O štvrťhodinu neskôr tajomník jeho výsosti prišiel do nášho tábora a odovzdal plukovníkovi mešec obsahujúci desaťtisíc rupií, teda sumu prehranú v stávke.

Plukovník Munro schytil mešec a s pohŕdaním ho odhodil.

- Pre ľudí jeho výsosti! - povedal.

Potom sa obrátil a pokojne kráčal k Steam Housu.

Lepšie sme sa ani nemohli odplatiť pyšnému princovi, ktorý sa k nám správal tak povýšene.

K Oceľovému obrovi sme pripojili vozne, Banks dal signál na odchod a náš vlak veľkou rýchlosťou odišiel pred očami užasnutých Indov. Cestou ho pozdravovali výkriky. Čoskoro sa za zákrutou stratil seráj, kde sa ubytoval princ Guru Singh so svojím sprievodom.

Na druhý deň Steam House začal stúpať do prvých svahov, čo spájajú nížinu s himalájskymi predhoriami. Pre Oceľového obra s jeho deväťdesiatimi koňmi schovanými vovnútri to nebola nijaká námaha. Po cestách tohto kraja pohyboval sa skutočne ľahko. Ani tlak pary sa nemusel zvyšovať.

Bol to nezvyčajný pohľad, ako tento kolos vyfukuje snopy iskier a pomaly, no vytrvalo ťahá za sebou dva vozne po kľukatej ceste. Zbrázdené bahory sa zarývali do zeme. Pritom štrk škrípal a drobil sa. Treba priznať, že naše ťažké zviera poškodzovalo povrchovú úpravu cesty, ktorá bola navyše rozmoknutá, a nechávalo za sebou hlboké koľaje.

Steam House pomaličky stúpal. Panoráma sa za nami rozširovala, pláň klesala stále nižšie. Horizont vzadu akoby cúval do nedohľadna.

Ešte krajší výhľad sa nám naskytol, keď sme počas niekoľkých hodín prechádzali hustým lesom, v ktorom sa sem-tam našla väčšia čistina. Z nej bol ako z obrovského okna výhľad na úpätie hory. Ak bola krajina zahalená do hmly, zastali sme iba na chvíľu, no ak bola dobrá viditeľnosť, strávili sme na čistine aj pol dňa. Všetci štyria sme sa vyklonili zo zadnej verandy a dlho sme sa kochali nádherným pohľadom.

Toto stúpanie prerušované kratšími či dlhšími zastávkami a nočnými oddychmi trvalo týždeň, - od 19. do 25. júna.

- Pri troche trpezlivosti náš vlak vylezie až k najvyšším štítom Himalájí! -poznamenal kapitán Hod.

- Priveľa si namýšľate, kapitán, - odvetil inžinier.

- Dokáže to, Banks!

- Áno, Hod, dokázal by to, keby mu čoskoro nechýbala schodná cesta a keby si mohol odniesť dostatočnú zásobu paliva, ktoré na ľadovcoch nenájde, i zásobu dýchateľného vzduchu, lebo vo výške dvetisíc siah začínajú ťažkosti. No my zamýšľame prejsť iba cez obývateľnú zónu Himalájí. Keď Oceľový obor dosiahne priemernú výšku, v akej sa nachádzajú sanatória, zastane na nejakom príjemnom mieste, na čistinke alpského lesa, kde vzduch osviežujú vysoké atmosferické prúdy. Náš priateľ Munro presťahuje svoj bungalov z Kalkaty do nepálskych hôr a to bude všetko. Pobudneme tam toľko, koľko budeme chcieť.

Miesto, kde sme mali táboriť počas niekoľkých mesiacov, sme 25. júna šťastne našli. V posledných dvoch dňoch sme šli po čoraz horšej ceste. Niekde nebola úplne dobudovaná, inde bola priveľmi vymletá od dažďov. Oceľový obor si tu zapracoval. Zhltol trochu viac paliva. Kálut priložil niekoľko kusov dreva navyše, a to stačilo na potrebný tlak pary. Ventily sme nikdy nemuseli zaťažovať, ich škrtiacimi klapkami prúdila para pod tlakom sedem atmosfér. Tento tlak sme neprekročili.

Počas tých dvoch dní náš vlak prechádzal takmer pustým údolím. Nebolo tu dedinky, len sem-tam osamotené obydlie alebo usadlosť stratená vo veľkom borovicovom lese, ktorý pokrýval južné svahy. Stretli sme zopár horalov, ktorí nás pozdravovali obdivnými výkrikmi. Pri pohľade na to zázračné čudo si možno aj pomysleli, že sám Brahma sťahuje nejakú pagodu do neprístupných výšok nepálskych hôr.

25. júna inžinier Banks naposledy zvolal: zastávka. Tým sa končila prvá časť našej cesty do severnej Indie. Vlak zastal na veľkej čistine, cez ktorú pretekala horská bystrina s priezračnou vodou.

Steam House sa nachádzal vo vzdialenosti tristo dvadsaťpäť míl od východiskového bodu a v približne dvetisícmetrovej výške nad hladinou mora na úpätí hory Dhaulágirí, vrchol ktorej sa strácal vo výške dvadsaťpäťtisíc stôp.

XV

Pál Tandít

Na chvíľu opustíme plukovníka Munra i jeho priateľov a prerušíme rozprávanie o ich ceste, ktorej prvá časť z Kalkaty po čínske hranice sa práve skončila na úpätí Himalájí.

Iste si spomínate na príhodu, čo sa stala pri prechode Steam Housu Iláhábádom. Tu sa z novín s dátumom 25. mája plukovník Munro dozvedel o smrti Nanu Sahiba. Podobná zvesť sa rozšírila už niekoľkokrát, no vždy sa ukázalo, že ide o omyl. Bola tentoraz pravdivá? Mohol sir Edward Munro po toľkých podrobnostiach ešte pochybovať o smrti vzbúrenca z roku 1857? Nevzdal sa napokon myšlienky na pomstu?

Uvidíme v najbližšej budúcnosti.

Teraz sa pozrime, čo sa stalo od onej noci zo 7. na 8. marca, keď Nana Sahib v sprievode svojho brata Balaa Raa, najvernejších spolubojovníkov a Inda Kálaganiho opustili jaskyne v Adžante.

O šesťdesiat hodín neskôr nabob dosiahol úzke prechody pohoria Satpura. Kým sa k nim dostal, musel prejsť cez rieku Táptí, ktorá ústi do mora na západnom pobreží polostrova pri Surate. Nachádzal sa sto míľ od Adžanty v riedko osídlenej časti provincie, čo mu poskytovalo istú bezpečnosť.

Pohorie Satpura dosahuje iba priemernú výšku. Dvíha sa nad údolím rieky Narmada a na severe susedí s pohorím Vindhja. Tieto dve horské reťaze, ťahajúce sa takmer rovnobežne, sú tak bohato rozvetvené, že v nich možno nájsť bezpečný útulok. Pohorie Vindhja na úrovni dvadsiateho tretieho stupňa zemepisnej šírky pretína centrálnu Indiu od západu na východ a vytvára tak jednu stranu polostrovného trojuholníka. Pohorie Satpura sa ťahá na kratšom úseku, neprekračuje sedemdesiaty piaty stupeň zemepisnej dĺžky.

Tu sa Nana Sahib nachádzal pri vstupnej bráne do krajiny Gaundov, obávaných starobylých kmeňov, ktoré sa neochotne podvolili anglickej nadvláde a ktoré chcel nabob primäť k novej vzbure.

Na území zvanom Gaundvana s rozlohou dvesto štvorcových míľ býva vyše troch miliónov pôvodných obyvateľov. Myšlienka na vzburu bola medzi nimi vždy živá. V tejto dôležitej časti Indie vládnu Angličania, no iba formálne. Krajinou prechádza železnica z Bombaja do Iláhábádu od juhozápadu na severovýchod. Jej odbočka vedie až do stredu provincie Nágpúr, no kmene sú napriek tomu divoké, odmietajú pokusy o civilizáciu a nesúhlasia s európskym jarmom. Pritom sa vo svojich horách cítia bezpečne.

To všetko Nana Sahib vedel. Preto sa sem prišiel skryť pred anglickou políciou. Časom zamýšľal vyvolať vzbúrenecké hnutie.

Keby nabobovo podujatie bolo úspešné, keby ho kmene poslúchli a postavili by sa zaňho, vzbura by mohla nadobudnúť povážlivé rozmery.

Na sever od Gaundvany je horská oblasť Bundélkhand, rozprestierajúca sa medzi najvyššie položenou plošinou pohoria Vindhja a dôležitou riekou Jamuna. V kraji, kde rastú najkrajšie panenské lesy Indie, žije kmeň Bundélov, drsný a krutý, u ktorého hľadajú útulok ľudia prenasledovaní z rôznych dôvodov. Na rozlohe dvadsaťosemtisíc kilometrov štvorcových býva dva a pol milióna obyvateľov. Civilizácia do týchto provincií ešte neprenikla. Tu žijú mužovia, čo bojovali proti dobyvateľom za Tippu Sahiba; tu sa zrodili povestní škrtiči thugovia, fanatickí vrahovia, postrach celej Indie, ktorí sa dopustili nespočetných vrážd bez prelievania krvi; tu vyčíňali aj ďalšie bandy, a to takmer beztrestne, tu ešte existuje sekta travičov, ktorá kráča v šľapajach thugov.

Do tohto kraja sa uchýlil Nana Sahib, keď sa mu podarilo po dobytí Džhánsí uniknúť kráľovským oddielom. Neskôr si však hľadal istejší úkryt v neprístupnej oblasti pri nepálskych hraniciach.

Na východ od Gaundvany leží Kándistan, zem Kándov. Tak sa volajú fanatickí príslušníci sekty boha zeme a krvilačného boha vojny vyžadujúceho ľudské obete. Angličanom sa len veľmi ťažko darí potláčať divošské zvyky. Títo domorodci sú odhodlaní na všetko, keď ich dajaká mocná ruka posotí dopredu pod náboženskou zámienkou.

Na západ od Gaundvany bývajú Bhílovia, ktorí kedysi vládli na plošine Málva. Teraz sú ich kmene rozptýlené po celom pohorí Vindhja. Muži sa opíjajú domácou pálenkou, no inak sú odvážni, mocní a vrtkí, vždy pripravení s bojovým pokrikom vyraziť do útoku.

Ako vidíme, Nana Sahib si dobre vybral. Dúfal, že v centrálnej oblasti indického polostrova vyvolá tentoraz nie vojenskú vzburu, ale národné hnutie, v ktorom by sa zúčastnili Indovia zo všetkých kást.

No predovšetkým sa chcel v kraji usadiť, aby dobre spoznal obyvateľstvo a vedel, čo si môže dovoliť. Hľadal vhodný úkryt, odkiaľ by mohol ľahko ujsť, keby sa náhodou dostal do podozrenia.

Indovia, ktorí Nanu Sahiba sprevádzali od Adžanty, sa mohli v kraji voľne pohybovať. Balao Rao, keďže sa naňho nevzťahovalo guvernérovo oznámenie, by bol tiež býval voľný, keby sa nebol podobal na brata. Od úteku k nepálskym hraniciam ho považovali za mŕtveho a viac sa oňho nezaujímali. No mohli ho chytiť ako Nanu Sahiba, a tomu sa bolo treba vyhnúť za každú cenu.

Preto sa obaja bratia kráčajúci za spoločným cieľom museli aj spoločne skrývať. V pohorí Satpura nebolo ťažké nájsť vhodné zákutie.

Pri hľadaní im pomohol domorodec zo skupiny, ktorý poznal celé údolie ako vlastnú dlaň.

Na pravom brehu malého prítoku Narmady sa nachádzal opustený pál. Volal sa pál Tandít.

Pál značí akúsi usadlosť, niekoľko chatrč, dakedy len osamotené obydlie. Zvyčajne patrí kočovnému rodinnému spoločenstvu, ktoré v ňom začas býva. Gaund najprv spáli na vyhliadnutom mieste stromy - popol na krátky čas zúrodní pôdu - a potom vystaví obydlie. Keďže kraj nie je ani zďaleka bezpečný, domec sa podobá na pevnosť. Obkolesujú ho palisády a je zhotovený tak, aby sa v ňom dalo ubrániť proti prepadu. Navyše je obydlie skryté v hustom kroví, takže sa dá len ťažko nájsť.

Najčastejšie sa pál nachádza na svahu nad úzkym údolím medzi dvoma ďalšími strmými kopcami a vo vysokom nepreniknuteľnom lese. Vyzerá to, že nijaká ľudská bytosť sa ta nedostane. Nevedie ta nijaká cesta, ani chodník nevidieť. Niekedy sa dá hore vyjsť iba po zbrázdenom koryte horskej bystriny. Voda zotrie stopy. V horúcom období si človek zamočí iba členky, v období dažďov aj kolená, no v každom prípade nič nenaznačuje, že tadiaľ prešla ľudská bytosť. Napokon tomu, kto by sa pokúsil vystúpiť do pálu proti vôli jeho obyvateľov, by sa na hlavu zosypala celá lavína kameňov, ktorú by ľahko uviedlo do pohybu aj dieťa.

Hoci Gaundovia sa zdajú byť izolovaní vo svojich neprístupných hniezdach, rýchlo sa dorozumejú z jedného pálu na druhý. Za niekoľko minút sa signály rozletia na rôzne miesta v satpurských horách. Je to buď oheň na vrchole strmej skaly, či strom horiaci ako veľká pochodeň, alebo dym kúdoliaci sa nad výbežkom pohoria. Všetci vedia, čo to znamená. Proti prúdu Narmady stúpa nepriateľ, prehľadáva hory, lapá dajakého zločinca, čo tu našiel útulok. A nepriateľ - to sú vojaci kráľovskej armády alebo anglickí policajti. Bojový pokrik, taký blízky uchu horala, sa mení na poplachový. Cudzinec by ho pokladal za šepot nočných vtákov alebo za sipenie plazov, ale Gaund vie, na čom je. Treba bdieť, a teda bdie; alebo treba utekať, a teda uteká. Podozrivé pály zostanú opustené, zhorené. Kočovníci sa uchýlia do iných úkrytov, ktoré zasa opustia, ak sa cítia ohrození. A vojaci či policajti nájdu na opustených miestach iba spáleniská.

Nana Sahib a jeho druhovia sa uchýlili na pál Tandít. Tam ich zaviedol verný Gaund, nabobovi veľmi oddaný. Tam sa dvanásteho marca usadili.

Obidvaja bratia si hned pozorne prezreli okolie. Všímali si, ktorým smerom a aký majú rozhľad. Dozvedali sa, kde sú najbližšie obydlia a kto v nich býva. Dobre preskúmali osamotený hrebeň, na ktorom stál pál Tandít uprostred vysokých stromov, a prišli k uzáveru, že do ich pevnosti je jediný prístup, a to korytom bystriny Nazzur, kadiaľ aj oni vystúpili.

Pál Tandít bol teda po všetkých stránkach bezpečný. Navyše sa pod ním nachádzali podzemné priestory ústiace tajnými východmi na úbočí protiľahlého hrebeňa. Tadiaľ by sa dalo ujsť, ak by bolo treba.

Nana Sahib a jeho brat nemohli nájsť lepší úkryt.

Balao Rao sa však neuspokojil s tým, že vie všetko o prítomnosti pálu. Chcel poznať aj jeho minulosť. Kým si jeho brat prezeral vnútrajšok pevnosti, vypytoval sa Gaunda.

- Ako dlho je pál opustený?

- Vyše roka, - odvetil Gaund.

- Kto tu býval?

- Rodina kočovníka. Pobudla tu iba niekoľko mesiacov.

- Prečo odtiaľto odišli?

- Pretože tunajšia pôda ich nemohla uživiť.

- A po ich odchode sa sem neuchýlil nikto?

- Nikto.

- Nikdy sem nevkročila noha vojaka kráľovskej armády alebo policajta?

- Nikdy.

- Nebol tu dajaký cudzinec?

- Nebol... - odvetil Gaund, - iba jedna žena.

- Žena? - prekvapene opakoval Balao Rao.

- Áno, žena, čo sa už tri roky túla po narmadskom údolí.

- Kto je tá žena?

- Neviem, - odvetil Gaund. - Nemôžem povedať, odkiaľ prišla, a v celom údolí niet nikoho, čo by o nej vedel viac. Nedá sa zistiť, či to je Indka, alebo cudzinka.

Balao Rao chvíľu rozmýšľal.

- Čo tá žena robí? - spýtal sa.

- Príde a zas odíde, - odvetil Gaund. - Žije len z almužien. V údolí na ňu hľadia s poverčivou úctou. Navštívila ma viac ráz v mojom pále. Nikdy neprehovorí. Možno je aj nemá, vôbec by som sa tomu nečudoval. V noci ju vídať, ako sa prechádza so zapálenou fakľou v ruke. Preto ju aj volajú Blúdiaca pochodeň.

- No ak tá žena pozná pál Tandít, môže sem prísť počas nášho pobytu. Nemusíme sa jej obávať? - spýtal sa Balao Rao.

- Nie, - odvetil Gaund. - Tá žena nemá rozum. Hlava akoby jej nepatrila, oči akoby nevnímali, čo vidia, a uši akoby nepočuli. Jej jazyk nevysloví ani slovíčko! Je to čosi podobné ako slepý, hluchý a nemý dohromady. Tá žena je bláznivá, mŕtva, hoci žije.

Gaund vo svojom zvláštnom horalskom nárečí takto vykreslil portrét čudnej bytosti známej v údolí Narmady ako Blúdiaca pochodeň.

Spomínaná žena mala bledú, ešte peknú, no celkom bezvýraznú tvár. Jej vek ani pôvod sa nedali uhádnuť. Akoby sa jej vyplašené oči zatvorili pred normálnym životom v dôsledku dajakej hroznej scény a stále ju videli kdesi vnútri.

Horali sa k tejto neškodnej bytosti zbavenej rozumu správali priateľsky. Blázni sú v očiach Gaundov - a aj ostatných primitívnych národov - posvätné bytosti, a preto sa k nim správajú úctivo. Blúdiacu pochodeň prijímali pohostinne všade, kde sa zjavila. Ani v jednom pále pred ňou nezatvorili dvere. Dali sa jej najesť, keď bola hladná, vyspať, keď padala od únavy. Nikdy od nej nepočuli slovko vďaky.

Nikto nevedel, odkiaľ tá žena prišla, odkedy tak žije, kedy prišla do Gaundvany a prečo sa prechádza s fakľou v ruke - či si svieti na cestu alebo odháňa šelmy. Niekedy zmizla na celé mesiace. A zas nikto nevedel, kam sa vtedy zatúla - či do hôr Vindhja alebo popri Narmade až na Málvu. Dakedy bola preč tak dlho, že ju už považovali za mŕtvu. Ale ona sa znovu zjavila, stále rovnaká, bez známok choroby či únavy, hoci vyzerala veľmi krehko.

Balao Rao počúval Inda veľmi pozorne. Rozmýšľal, či predsa nie je nebezpečné, že Blúdiaca pochodeň pozná pál Tandít, že tu už bola, a že ju sem inštinkt môže znovu priviesť.

Spýtal sa Gaunda, či on alebo jeho druhovia nevedia, kde sa bláznivá práve nachádza.

- Neviem, - odvetil Gaund. - Už vyše pol roka ju v údolí nikto nevidel. Možno, že zomrela. No ak sa aj zjaví a vráti sa na pál Tandít, netreba sa jej obávať.

Príde, prisadne si k ohňu, pobudne deň-dva, potom si zapáli zhasnutú pochodeň, opustí nás a bude blúdiť ďalej. Tak žije. Tentoraz je preč tak dlho, že sa možno ani nevráti. Rozum jej zomrel dávno a nakoniec zomrie aj telo.

Balao Rao nepokladal za potrebné, aby sa o príhode zmienil svojmu bratovi. Aj sám na ňu čoskoro zabudol.

Mesiac po príchode na pál Tandít sa Blúdiaca pochodeň ešte neukázala v údolí Narmady.

XVI

Blúdiaca pochodeň

Nana Sahib zostal celý mesiac, od 12. marca do 12. apríla, ukrytý v pále. Chcel poskytnúť anglickým úradom čas, aby sa upokojili a prestali ho hľadať, alebo aby sa vydali po falošnej stope.

Vo dne bratia vôbec nevychádzali von. Zato ich stúpenci chodili po údolí, navštevovali dedinky a usadlosti a tajomne oznamovali blízke zjavenie sa obávaného muža, poloboha, poločloveka. Tak pripravovali vhodnú atmosféru na národné povstanie.

V noci sa Nana Sahib a Balao Rao odvážili vyjsť z úkrytu. Zašli až k brehom Narmady. Túlali sa od dediny k dedine, od pálu k pálu. Vyčkávali vhodnú chvíľu, aby mohli bezpečne prejsť na územie radžov podrobených Angličanom. Nana Sahib vedel, že viacerí z nich sú nespokojní s jarmom a že by sa pridali na jeho stranu. Momentálne mohol rátať iba s divokými kmeňmi v Gaundvane.

Títo Bhílovia, kočovní Kándoviá a Gaundovia už boli ochotní ísť za ním. Nana Sahib sa z opatrnosti dal spoznať iba dvom či trom mocným náčelníkom kmeňov. Podľa účinku videl, že samo jeho meno pritiahne za sebou niekoľko miliónov Indov roztrúsených po centrálnej plošine polostrova.

Vždy, keď sa bratia vrátili do pálu Tandít, navzájom si vyrozprávali, čo videli, počuli a robili. Potom prišli ich druhovia a zovšadiaľ priniesli zvesti o vzbúreneckých náladách, ktoré mocneli ako víchor za búrky v údolí Narmady. Gaundovia už čakali len na svoj bojový pokrik, aby sa vrhli na vojenské kasárne v kraji.

No ešte neprišla vhodná chvíľa.

Nestačilo, že duch vzbury zahorel v celom pohorí Satpura a Vindhja. Bolo treba, aby sa oheň rozšíril bližšie k provinciám, čo boli pod priamou nadvládou Angličanov. Z každého mesta či mestečka v Málve, v Bhópále, v Bundélkhande a v celom rozľahlom kráľovstve Sindhia sa malo stať ohnisko, ktoré by stačilo len zapáliť. Nana Sahib bol veľmi opatrný a sám chcel ponavštevovať spolubojovníkov z povstania v roku 1857. Tí zostali verní jeho veci, nikdy neuverili, že zomrel, a očakávali ho každý deň.

Mesiac po príchode na pál Tandít sa Nana Sahib cítil pomerne bezpečne. Nazdával sa, že chýr o jeho znovuobjavení považovali za falošný. Oddaní spoločníci ho informovali o všetkom, čo guvernér bombajskej oblasti podniká na jeho chytenie. Vedel, že zo začiatku úrady po ňom všemožne pátrali, ale bezvýsledne. Rybár z Aurangábádu, niekdajší nabobov väzeň, bol zavraždený dýkou a nikto nemohol vedieť, že utečený fakír je nabob Dandu Pant, na hlavu ktorého vypísali odmenu. Po týždni všetok rozruch stíchol a tí, čo dúfali, že získajú dvetisíc libier, stratili všetku nádej. Meno Nanu Sahiba upadlo do zabudnutia.

Nabob teda mohol konať bez obáv, že ho spoznajú. Raz bol oblečený ako pars, inokedy ako jednoduchý roľník, raz šiel sám, inokedy ho sprevádzal brat. Postupne zachádzal čoraz ďalej od pálu Tandít na sever, až na druhý breh Narmady i na druhú stranu pohoria Vindhja.

Keby ho bol dajaký zved sledoval, po dvanástom apríli by ho bol našiel v Indaure.

V tomto stredisku královstva Holkar sa dal do styku s početným poľnohospodárskym obyvateľstvom obrábajúcim makové plantáže. Boli to väčšinou sipáhíovia, ktorí ušli z domorodej armády a skrývali sa preoblečení za roľníkov. Nana Sahib nikomu neprezradil, kto je.

Potom prešiel cez Bétvu, prítok Jamuny, a 19. apríla sa nádherným údolím s hojnosťou datľovníkov a mangovníkov dostal do Uraí.

Tu sa nachádzajú veľmi zaujímavé starobylé pamiatky. Sú to stavby, akési mohyly zvané "tópy", zakončené polguľovitými kupolami. Najviac je ich zoskupených pri Saldhare na severe údolia. Tieto pomníky majú oltáre chránené kamennými strieškami, kde sa konali budhistické obrady. Hrobky sú však celé stáročia opustené. Na zavolanie Nanu Sahiba sa z príbytkov mŕtvych vyrojili stovky utečencov. Tu v zrúcaninách sa skrývali pred prenasledovaním Angličanov. Týmto ľudom stačilo jediné slovo, aby pochopili, čo od nich nabob chce. A v príhodnom čase postačí gesto, aby sa vyhrnuli na dobyvateľov Indie.

24. apríla bol Nana Sahib v Bhílse, v centre dôležitej oblasti Málvy. Pochodil zrúcaniny starého mesta a zhromaždil odbojné živly.

27. apríla sa Nana Sahib dostal do Rádžgarhu pri hraniciach kráľovstva Panná a 30. apríla bol už v starom meste Ságar, neďaleko od miesta, kde generál sir Hugh Rose vybojoval krutú bitku s povstalcami, víťazstvo v ktorej mu umožnilo preniknúť do oblasti pohoria Vindhja.

Tu sa nabob stretol so svojím bratom, ktorého sprevádzal Kálagani. Obidvaja sa nechali spoznať náčelníkom najvýznamnejších kmeňov, ktorým plne dôverovali. Na týchto schôdzkach sa dohodol plán všeobecného povstania. Nana Sahib a Balao Rao mali podnikať na juhu a ich spojenci na severe pohoria Vindhja.

Pred návratom do narmadského údolia bratia chceli navštíviť kráľovstvo Panná. Pustili sa popri rieke Kén pod obrovskými teakovými stromami, bambusmi a pomedzi bujné rastlinstvo. Cestou pritiahli na svoju stranu veľký počet úbožiakov, čo pracovali v bohatých diamantových baniach pre miestneho radžu.

Tento radža, ako píše francúzsky historik pán Rousselet, "keď zvážil postavenie, ktoré majú princovia v Bundélkhande pod anglickou nadvládou, dal prednosť úlohe bohatého majiteľa pozemkov pred úlohou bezvýznamného kniežaťa". A je skutočne bohatý. Jeho diamantová oblasť sa rozprestiera v dĺžke tridsať kilometrov na severe kráľovstva. Radža zamestnáva veľký počet Indov a diamanty z jeho baní sú na trhoch vo Váránasí aj v Iláhábáde najväčšmi oceňované. Medzi týmito nešťastníkmi vykonávajúcimi najťažšiu robotu a vydanými úplne na milosť radžovi, ktorý ich dá sťať, len čo klesne ťažba, Nana Sahib musel nájsť tisíce spojencov. A aj ich našiel.

Potom obaja bratia zostúpili do údolia Narmady a vracali sa do pálu Tandít. No ešte predtým sa chceli zastaviť v Bhópále. Bhópál je významné moslimské mesto, stredisko islamu v Indii. Jeho bégum - princezná počas celého posledného povstania zostala verná Angličanom.

Nana Sahib, Balao Rao a dvanásť Gaundov prišli do Bhópálu 24. mája, v posledný deň slávností pri príležitosti moslimského nového roku. Obidvaja bratia sa preobliekli za úbohých náboženských žobrákov ozbrojených dlhými dýkami so zaokrúhlenou čepeľou, ktorými sa títo zvyčajne bijú, no bez veľkého nebezpečenstva. Prestrojení na nepoznanie kráčali v sprievode ulicami mesta. Vedľa nich šlo veľa slonov, ktoré niesli na chrbtoch akési malé chrámiky vysoké zo dvadsať stôp. Bratia by sa boli mohli zamiešať medzi bohatých moslimov oblečených do zlatom vyšívaných tuník a jemných mušelínových závojov. No oni sa radšej pohybovali medzi muzikantmi, vojakmi, tanečnicami, mladíkmi preoblečenými za ženy a ostatným bizarným spoločenstvom, ktoré dodávalo slávnosti karnevalový ráz. Dúfali, že medzi týmito Indmi z najrozličnejších spoločenských vrstiev nájdu početných spojencov. Okrem toho si v dave mohli so vzbúrencami z roku 1857 vymeniť tajné znamenie.

Večer sa všetok národ vyhrnul k jazeru na východnom predmestí.

Tam, vo svetle tisícov fakieľ, za ohlušujúceho revu, výstrelov, praskotu petárd moslimovia hádzali chrámiky do vôd jazera. Slávnosť sa skončila.

V tej chvíli Nana Sahib pocítil, ako mu niekto položil ruku na plece. Obrátil sa. Vedľa neho stál akýsi Bengálec.

Nana Sahib v ňom spoznal niekdajšieho bojového druha z Lakhnaú. Spýtavo sa naňho pozrel.

Bengálec mu čosi šepkal. Nana Sahib počúval, ale nedal najavo, akým dojmom na neho pôsobili slová.

- Plukovník Munro odišiel z Kalkaty.

- Kde je?

- Včera bol vo Váránasí.

- Kam ide?

- K nepálskym hraniciam.

- Za akým cieľom?

- Bude tam niekoľko mesiacov oddychovať.

- A potom?

- Pôjde do Bombaja.

Nasledovalo zapísknutie. Davom sa prešmykol Ind a podišiel k Nanovi Sahibovi. Bol to Kálagani.

- Ihneď odíď, - povedal mu nabob. - Dostihni Munra, ktorý cestuje na sever. Pripoj sa k nemu. Uveď sa nejakou dobrou službou, hoci aj riskuj život, ak to bude treba. Neodíď od neho skôr, ako sa pri návrate dostane k pohoriu Vindhja pri narmadskom údolí. Potom ma príď upozorniť.

Kálagani na znak súhlasu len prikývol a stratil sa v dave. Bez akýchkoľvek námietok poslúchol nabobov rozkaz. O desať minút Kálagani odišiel z Bhópálu.

V tej chvíli Balao Rao podišiel k bratovi.

- Je čas odísť, - povedal mu.

- Áno, - odvetil Nana Sahib. - Pred svitaním musíme byť v pále Tandít.

- Na cestu!

Obidvaja v sprievode dvoch Gaundov kráčali po severnom brehu jazera k opustenej usadlosti. Tam boli pre nich aj pre ich spoločníkov pripravené kone. Boli to rýchle, dobre kŕmené kone, čo dokážu za noc prejsť päťdesiat míľ. O ôsmej už cválali po ceste z Bhópálu k pohoriu Vindhja.

Nabob sa chcel vrátiť do pálu v noci, aby ho nikto nespozoroval.

Malá skupinka napredovala tak rýchlo, ako len kone vládali.

Nana Sahib a Balao Rao šli vedľa seba mlčky. Rozmýšľali o tom istom. Z cesty za pohorie Vindhja si prinášali viac ako nádej, že pre svoju vec našli veľký počet oddaných stúpencov. Plošina v centrálnej Indii bola v ich rukách. Bolo zrejmé, že kasárne roztrúsené po rozľahlom území neodolajú prvému náporu vzbúrencov. Ich zničenie dá podnet k ešte väčšej vzbure, ktorá vyburcuje Indov od jedného brehu polostrova po druhý. Proti takej sile kráľovská armáda nič nezmôže.

Nana Sahib súčasne rozmýšľal o šťastnej náhode, čo mu mala vydať do rúk plukovníka Munra. Plukovník konečne odišiel z Kalkaty, kde bol pre naboba ťažko dosiahnuteľný. Teraz bude sledovať každý jeho pohyb. Plukovník nebude ani tušiť, že Kálagani ho zámerne vedie do divokej krajiny v pohorí Vindhja. A tam ho už nikto nezachráni pred mukami, aké mu vo svojej nenávisti Nana Sahib pripravil.

Balao Rao nevedel, čo sa odohralo medzi jeho bratom a Bengálcom. Nana Sahib mu to prezradil až kúsok pred pálom Tandít, keď kone chvíľku oddychovali.

- Munro odišiel z Kalkaty a smeruje do Bombaja.

- Cesta do Bombaja vedie až k pobrežiu Indického oceána! - zvolal Balao Rao.

- Tentoraz sa cesta do Bombaja zastaví v pohorí Vindhja!

Tým bolo povedané všetko.

Kone vyrazili vpred. Cválali hustým lesom narmadského údolia.

Bolo päť hodín ráno. Začalo sa rozvidnievať. Nana Sahib, Balao Rao a ich spoločníci práve prišli ku korytu bystriny Nazzur, ktoré viedlo k pálu.

Kone nechali na tomto mieste. Dvaja Gaundovia ich mali odviesť do najbližšej

dediny.

Ostatní nasledovali dvoch bratov. Kráčali vo vode po vratkých kameňoch.

Navôkol vládla tíšina ako v noci. Denné zvuky ju ešte nenarušili.

Zrazu tresol výstrel a za ním nasledovali ďalšie. Súčasne zazneli výkriky:

- Hurá! Hurá! Vpred!

Na okraji pálu sa zjavil dôstojník veliaci päťdesiatim vojakom kráľovskej armády.

- Páľ! - Ani jeden nesmie uniknúť! - zakričal.

Nová salva takmer z bezprostrednej blízkosti dopadla na skupinku Gaundov okolo Nanu Sahiba a jeho brata.

Zo päť Indov padlo. Ostatní skočili do vôd Nazzuru a zmizli pod stromami v lese.

- Nana Sahib! Nana Sahib! - kričali Angličania a pustili sa dolu úzkym korytom.

Tu sa jeden z poranených zdvihol.

- Smrť dobyvateľom! - zvolal strašným hlasom ukazujúc na vojakov. Potom bezvládne klesol.

Dôstojník podišiel k mŕtvemu.

- Je to naozaj Nana Sahib? - spýtal sa.

- Je to on, - odvetili dvaja vojaci z oddielu, ktorí boli s posádkou v Kánpure a dobre poznali naboba.

- A teraz za ostatnými! - skríkol dôstojník.

Celý oddiel sa rozbehol do lesa prenasledovať Gaundov.

Len čo vojaci zmizli medzi stromami, z pálu sa po strmom svahu skĺzla akási postava.

Bola to žena prezývaná Blúdiaca pochodeň.

Zahaľoval ju dlhý kus látky v páse stiahnutý povrazom.

V predchádzajúci večer táto bláznivá žena nevedomky priviedla dôstojníka s oddielom na stopu Nanu Sahiba. Vrátila sa do údolia a mechanicky kráčala k pálu Tandít. Viedol ju akýsi inštinkt. Tentoraz však čudné stvorenie, ktoré všetci považovali za nemé, vyslovilo jedno meno, meno vraha z Kánpuru.

- Nana Sahib! Nana Sahib! - opakovala si, akoby sa v jej spomienkach vynoril obraz naboba v dôsledku dajakej nevysvetliteľnej predtuchy.

Pri počutí tohto mena sa poručík zachvel. Pripojil sa k bláznivej žene. Tá sa správala, akoby jeho ani vojakov nevidela. Že by sa na to miesto naozaj uchýlil prenasledovaný nabob? Dôstojník porobil náležité opatrenia a dal strážiť bystrinu Nazzur. Vyčkával, kým sa rozvidnie. Keď sa zjavil Nana Sahib a Gaundovia, privítal ich paľbou, v ktorej niekoľkí padli, medzi nimi vodca povstania sipáhíov.

Guvernér správneho obvodu Bombaj dostal ešte v ten deň telegram. Zvesť sa rozletela po celom polostrove, priniesli ju všetky noviny. 26. mája si ju prečítal aj plukovník v iláhábádskych novinách.

Tentoraz sa o smrti Nanu Sahiba nedalo pochybovať. Jeho totožnosť bola potvrdená a denník mohol pravdivo konštatovať: "Indické kráľovstvo sa viac nemusí obávať krutého radžu, ktorý ho stál toľko krvi!"

Šialená žena zostupovala bystrinou Nazzur. Vo vydesených očiach jej žiarilo akési vnútorné svetlo, čo sa v nej odrazu zapálilo. Jej pery mechanicky vyslovovali nabobovo meno. Takto prišla na miesto, kde ležali mŕtvoly.

Zastavila sa pri tej, ktorú spoznal vojak z Kánpuru. Stiahnuté črty mŕtveho vyzerali hrozivo. Keďže mal v živote jediný cieľ - pomstu, nenávisť ho akoby prežila.

Žena si kľakla, obe ruky položila na telo prevŕtané guľkami. Pritom si zakrvavila suknicu. Dlho sa pozerala na mŕtveho, potom vstala a pomaličky zostupovala korytom Nazzuru.

Blúdiaca pochodeň znovu upadla do zvyčajnej ľahostajnosti a prekliate meno Nanu Sahiba už viac nevyslovila.

DRUHÁ ČASŤ

I

Naše letovisko

"Nezmerateľný výtvor prírody!" - takýto silný výraz použil mineralóg Haúy, keď hovoril o amerických Andách. Nazdávam sa, že tento výraz by lepšie pristal horskej retazi Himalájí, ktorú človek dosial nevedel zmerať s matematickou presnosťou.

Pri pohľade na ten neporovnateľný kraj, uprostred ktorého plukovník Munro, kapitán Hod, inžinier Banks a ja sme mali prežiť niekoľko týždňov, sa aj mňa zmocnil podobný pocit.

- Tie vrchy sú nielenže nezmerateľné, - povedal nám inžinier, - ich vrcholy sa považujú za neprístupné, pretože ľudský organizmus nemôže fungovať v takých výškach, kde riedky vzduch nepostačuje pre normálne dýchanie.

Kolosálne vyvýšenie zemského povrchu, bariéra z prvotných skál - žuly, ruly, svoru - sa začína od sedemdesiateho druhého poludníka a ťahá sa až po deväťdesiaty piaty v dĺžke dvetisícpäťsto kilometrov. Zahŕňa dve provincie, Ágru a Kalkatu, dve kráľovstvá, Bhután a Nepál. Horská reťaz s priemernou výškou o tretinu presahujúcou vrchol Mont Blancu sa delí na tri pásma. Prvé siaha do výšky päťtisíc stôp, je teplejšie ako okolitá rovina, v zime sa v ňom urodí obilie, v lete ryža. V druhom v nadmorskej výške od päťtisíc do deväťtisíc stôp, sa sneh na jar roztopí. Tretie, od deväťtisíc po dvadsaťpäťtisíc stôp, je pokryté večným snehom a ľadom, ktorý sa neroztopí ani v teplejšom období. Cez toto grandiózne vydutie zemegule vedie jedenásť prechodov, niektoré až vo výške dvadsaťtisíc stôp. Po týchto chodníkoch, neustále ohrozovaných lavínami, riavami, ľadovcami, sa dá prejsť z Indie do Tibetu len za cenu najväčšieho nebezpečenstva. Ponad túto hradbu rozličných vrchov, raz ostrých, raz zaokrúhlených do širokých kupol, inokedy rovných ako Stolová hora pri myse Dobrej nádeje, sa týči desať velikánov do výšky nad osemtisíc metrov. Medzi nimi Káčaňdžunga, Makalu, Dhaulágirí, Nangáparvat, Annapurna a Mount Everest alebo Ču-mu-lang-ma, ktorá sa dvíha do výšky takmer deväťtisíc metrov a z ktorej by pozorovateľovo oko mohlo obsiahnuť taký veľký priestor ako celé Francúzsko. Pod týmito velikánmi pramenia najväčšie indické rieky: Ganga, Ghágra, Jamuna, Indus.

Himalájske hory sú skutočne veľkolepé. Ktovie, či na ich vrcholoch raz zastanú nohy najväčších odvážlivcov spomedzi horolezcov!

Prvé pahorky, vstupná brána do obrovského chrámu prírody, sú bohato zalesnené. Rastú tu najrozličnejšie druhy rozvetvenej rodiny paliem, vyššie nad nimi lesy dubov, borovíc a cyprusovitých stromov, hojné skupiny bambusu a trávy.

Od Banksa, ktorý nám toto všetko porozprával, sme sa dozvedeli aj to, že hranica snehu na indickej strane sa nachádza vo výške štyritisíc metrov, ale na tibetskej vo výške šesťtisíc metrov. Je to spôsobené tým, že horstvo ako obrovská prekážka zastavuje vetry ženúce oblaky z juhu. Preto na druhej strane sa dedinky, polia jačmeňa a nádherné prérie rozprestierajú až do výšky pätnásťtisíc stôp. Ak máme veriť domorodcom, jedna noc stačí vraj na to, aby na pasienkoch vyrástla nová tráva.

V strednom pásme žijú pávy, jarabice, bažanty, dropy, prepelice. Je tu hojnosť kôz a oviec. Vo vyššom pásme nájdeme diviaka, divú mačku, kamzíka a orla, ktorý sa vznáša nad vzácnymi ukážkami arktického rastlinstva.

Nič z toho nelákalo kapitána Hoda. Tento vášnivý poľovník iste neprišiel do Himalájí preto, aby lovil zverinu pre potreby kuchyne, ako to musel robiť po ceste. Našťastie tu nechýbali ani veľké dravce hodné jeho pušky a výbušných guliek.

Na úpätí prvých predhôr je oblasť, ktorú Indovia nazývajú Tarryaniho opasok. Je to dlhá zvažujúca sa stráň široká sedem až osem kilometrov s vlhkým, teplým podnebím. Sú tu bujné lesy i rastlinstvo, teda prostredie, aké vyhovuje šelmám. Tento raj pre poľovníkov sa nachádzal tisíc päťsto metrov pod naším táborom. Nebolo problémom zostúpiť do tejto "chránenej oblasti".

Bolo zrejmé, že kapitán Hod sa bude pohybovať viac v pásme pahorkov ako vo vysokých lesoch. Táto oblasť napokon ešte len čaká na svojich objaviteľov, ako povedal cestovateľ Viktor Jacquemont.

- Toto obrovské pohorie poznáme len veľmi málo, či nie? - opýtal som sa Banksa.

- Veru málo, - odvetil inžinier. - Himaláje sú akousi malou planétou prilepenou na zemeguľu a strážiacou si svoje tajomstvá.

- A predsa už aj tento kraj, kadiaľ sa len dalo, prechodili ľudské nohy - povedal som.

- Isteže, veď je dosť himalájskych cestovateľov: bratia Gérardovci, dôstojníci Kirpatrik a Frazer, Hogdson, Herber, Lloyd, Hooker, Cunningham, Strabing, Skinner, Johnson, Moorcroft, Thomson Griffith, Vigne, Hügel, misionári Huc a Gabet, najnovšie bratia Schlagintweitovci, plukovník Wangh, poručíci Renillier a Montgomery. Všetci vykonali záslužnú prácu pre poznanie horopisu tohto zemského vyvýšenia. No ešte toho treba veľa urobiť. Presnejšie merania výšok jednotlivých hôr majú za následok nekonečné opravy. Tak napríklad dakedy považovali za najvyššiu horu Dhaulágirí, neskôr ju vystriedala Káčaňdžunga a tú teraz, ako sa zdá, zosadí z trónu Mount Everest. Predbežne nemá konkurenta. Podľa Číňanov je síce najvyššia ich hora Kui-Lun, no tá nie je ešte zmeraná európskou meracou metódou. Ak by to bola pravda, najvyšší vrch sveta by sa nenachádzal v Himalájach. Všetky merania budú matematicky presné iba vtedy, keď sa získajú priamym zistením. No ako to uskutočniť, keď sa barometer nedá vyniesť na nedostupné vrcholy? Aspoň doteraz to nebolo možné.

- Raz sa aj to uskutoční, - odvetil kapitán Hod. - Práve tak ako cesta na severný a južný pól!

- Pravdaže!

- Aj cesta do najväčších hlbín oceánu!

- Nepochybne!

- A cesta do stredu zeme!

- Bravo, Hod!

- Raz sa všetko uskutoční! - dodal som ja.

- Aj cesta na každú planétu slnečnej sústavy! - pokračoval nadšený kapitán Hod.

- Nie, kapitán, - odvetil som. - Človek, jednoduchý obyvateľ Zeme, neprekročí jej hranice! No keďže je pripútaný k zemskej kôre, môže aspoň preniknúť do všetkých jej tajov!

- Môže, ba musí! - pripojil sa Banks. - Všetko, čo je v hraniciach možností, treba urobiť. A raz sa to urobí! Potom, keď už človek bude poznať zemeguľu do najmenších podrobností...

- Zmizne spolu s ňou, lebo už preňho nebude mať nijaké tajomstvá, - skočil mu do reči kapitán Hod.

- Kdeže! - pokračoval Banks. - Ovládne ju a získa pre seba výhody. Priateľ Hod, keď sme už v Himalájach, poviem vám o jednej zvláštnosti, ktorá vás iste zaujme.

- O čo ide, Banks?

- Misionár Huc vo svojom cestopise hovorí o akomsi čudnom strome. V Tibete ho vraj volajú "strom s desaťtisícimi obrazmi". Podľa indickej legendy Tong Kabak, reformátor budhistického náboženstva, bol premenený na strom nejakých tisíc rokov po tom, čo sa podobná vec stala Filémonovi, Baucis a Dafné podľa antickej mytológie. Tong Kabakove vlasy sa vraj premenili na listy posvätného stromu a bolo na nich vidieť - misionár to vraj videl na vlastné oči - tibetské znaky, ako ich vytvárali jemné žilky listov.

- Strom, ktorý vyrába potlačené listy! - zvolal som.

- Na ktorých si prečítate múdre výroky, - dodal inžinier.

- To by si bolo treba overiť, - zasmial som sa.

- Nuž overte si, priatelia, - odvetil Banks. - Ak také stromy rastú v južnej časti Tibetu, môžu rásť aj na južných svahoch Himalájí. Hľadajte teda na výletoch ten... ako by som povedal... ten výrokovník!

- A to zasa nie! - povedal kapitán Hod. - Prišiel som sem poľovať, horolezectvo ma vôbec neláka.

- V poriadku, priateľ Hod, - pokračoval Banks. - No taký odvážny lezec ako vy iste podnikne zopár výstupov v pohorí!

- Nikdy! - zvolal kapitán.

- Prečo?

- Odmietam akékoľvek výstupy!

- A odkedy?

- Odo dňa, keď som aspoň dvadsať ráz vystavil svoj život nebezpečenstvu a nakoniec som sa vyškriabal na vrchol Vrigelu v kráľovstve Bhután. Tvrdilo sa, že tam dovtedy nestála ľudská noha. Preto ma ta hnala okrem iného aj samoľúbosť. Celý vyčerpaný vyleziem hore a čo vidím? V skale sú vyryté tieto slová: Durand, zubár, ulica Caumartin 14, Paris. Odvtedy neleziem nikam!

Úbohý kapitán! Keď nám rozprával túto nemilú príhodu, tváril sa tak smiešne, že sme sa museli srdečne rozosmiať.

Už som niekoľkokrát spomenul letoviská indického polostrova, ktoré ležia v horách. V lete ich vyhľadávajú podnikatelia, úradníci, obchodníci a iní bohatší ľudia, ktorí chcú ujsť pred horúčavami na rovine.

Na prvom mieste treba uviesť Simlu, nachádzajúcu sa na tridsiatej prvej rovnobežke na západ od sedemdesiateho piateho poludníka v nadmorskej výške dvetisíc metrov. Je to akoby kúsok Švajčiarska s horskými riavami a potokmi, s chatami príjemne rozostavenými v tieni cédrov a borovíc.

Potom by som spomenul Dárdžiling s úchvatnou polohou v najkrajšom kraji na svete. Leží päťsto kilometrov na sever od Kalkaty pri osemdesiatom šiestom poludníku a dvadsiatej siedmej rovnobežke v nadmorskej výške dvetisíc tristo metrov. Jeho biele domy stoja pod horou Káčaňdžungou.

Popri nich jestvujú ďalšie letoviská na rôznych miestach himalájskych hôr. V horúcom indickom podnebí sú takéto zdravé oázy veľmi potrebné.

Najnovšie k nim treba prirátať Steam House. Na rozdiel od iných toto letovisko patrí nám. Máme v ňom také pohodlie ako v najluxusnejších obydliach na polostrove. Nachádzame sa vo vhodnom podnebnom pásme, nechýba nám nijaká technická vymoženosť patriaca k modernému spôsobu života a navyše je tu pokoj, aký by ste márne hľadali v preľudnenej Simle alebo v Dárdžilingu.

Miesto sme si vyberali veľmi starostlivo. Cesta, ktorá viedla po úbočí, sa v tejto výške rozvetvuje na chodníky smerujúce do niekoľkých osád na východ i na západ. Najbližšia z nich leží vo vzdialenosti päť míľ od Steam Housu. Obýva ju pohostinný kmeň horalov, ktorí chovajú kozy, ovce a obrábajú obilné polia.

Pod Banksovým vedením bol tábor, kde sme mali pobudnúť šesť alebo sedem týždňov, pripravený za niekoľko hodín.

Na úbočí jedného výbežku pohoria, oddeleného od množstva horských chrbtov, nakopených jeden pri druhom a vytvárajúcich obrovskú himalájsku strechu, sme našli vhodnú, mierne zvlnenú plošinu. Je dlhá asi míľu a široká pol míle. Pokrýva ju hrubý, akoby plyšový koberec hustej trávy posiaty kvetmi fialiek. Skupiny stromovitých rododendronov veľkých ako menšie duby a celé koše kamélií tu vytvárajú stovky pôvabných kvetinových oáz. Príroda si sama utkala z tisícov semiačok priviatych sem z juhu, z trochy vody, zeme a slnka tento mäkký, nezničiteľný koberec.

Na plošine sa vypína niekoľko skupiniek nádherných stromov. Akoby sa odtrhli od nekonečného lesa, čo pokrýva svahy výbežku pohoria a pokračuje aj na susedné horské chrbty. Cédre, duby, buky, javory sa miešajú s banánmi, bambusmi, magnóliami, rohovníkmi, japonskými figovníkmi. Podaktorí z týchto obrov dvíhajú konáre až do výšky sto stôp. Akoby boli stvorené na to, aby chránili dajaké lesné obydlie. Steam House vhodne dopĺňa vzhľad krajinky. Okrúhle strechy dvoch pagôd sa šťastne snúbia s najrozličnejšími korunami stromov i s listami - drobnými a ľahučkými ako motýlie krídla i mohutnými ako polynézske vesla. Lokomotíva sa skryla v záplave zelene a kvetov. Nič neprezrádza, že ide o pojazdné obydlie. Na zemi stojí pevný dom, akoby sa odtiaľ nemal nikdy pohnúť.

Za nami tečie bystrina, strieborná niť ktorej sa ligoce až do výšky niekoľko tisíc stôp na svahu horského chrbta. Vteká do akéhosi prírodného bazéna obkoleseného krásnymi stromami.

Odtiaľ pokračuje ďalej cez lúky ako mocný potok a svoju púť končí v hučiacej kaskáde, padajúcej do bezodnej jaskyne.

Steam House nám teda poskytuje pohodlné bývanie i potešenie pre oči.

Keď si vyjdeme na hrebeň dvíhajúci sa nad našou plošinou, zbadáme ďalšie horské chrbty, ktoré veľkými stupňami klesajú až do roviny. Máme dostatočný odstup, aby sme mohli obdivovať mohutný horský masív.

Prvý dom Steam Housu stojí šikmo, aby bol výhľad na južný obzor z verandy aj z bočných okien salónu, z jedálne a z kabín umiestnených vľavo. Nad domom sa vypínajú veľké cédre. Ich tmavé siluety sa odrážajú od beloby večného snehu na vzdialenej reťazi hôr.

Naľavo sa krčí druhý dom pod obrovskou žulovou skalou pozlátenou slnečnými lúčmi. Býva v ňom Mac Neil a ostatný personál. Z tohto obydlia, ktoré je vzdialené zo dvadsať krokov od hlavného ako vedľajšia budova mešity, vidieť iba úbočie hory. Nad jeho strechou sa vinie uzučký pásik belavého dymu, čo uniká z kuchynského laboratória pána Parazarda. Kúsok ďalej vľavo stojí skupinka stromov neďaleko lesa a uzatvára bočnú scenériu krajiny.

Nižšie, pod korunami veľkých stromov, odpočíva náš Oceľový obor. Akoby svojím zdvihnutým chobotom obhrýzal najvyššie konáre ako dajaké predpotopné zviera. Tento neochvejný obranca stráži vchod do Steam Housu na vyústení cesty, po ktorej sem dopravil celú pojazdnú usadlosť.

Náš slon má síce veľké rozmery, no keď ho porovnáme s horami nad plošinou, dvíhajúcimi sa do výšky šesťtisíc metrov, nijako sa nezdá byť tým obrom, ktorým inžinier Banks zastrašil všetky zvieratá Indie.

- Mucha na priečelí katedrály! - výstižne ho označil kapitán Hod s istým sklamaním.

Je to naozaj tak. Za nami stojí žulová stena, do ktorej by sa pohodlne vošlo tisíc takých slonov, ako je náš. A to je len jeden stupienok veľkého schodišťa, čo vedie na horský hrebeň s vyčnievajúcim ostrým vrcholom Dhaulágirí.

Niekedy sa obloha zníži až k očiam pozorovateľa. Vtedy zmiznú nielen najvyššie štíty, ale aj celá horská reťaz. Spôsobia to husté pary pohybujúce sa v strednom pásme Himalájí. Krajinka sa zmenší a obydlia, stromy, najbližšie horské chrbty i Oceľový obor akoby dostali svoju normálnu podobu a veľkosť.

Stáva sa tiež, že vetry prinesú nízke mračná, ktoré sa prevaľujú nad plošinou. Okolo nás je celé more páperových oblakov. Slnečné lúče pri prechode touto vrstvou vytvárajú udivujúcu hru svetla. Nevidieť nič hore ani dolu, zdá sa, akoby sme plávali vo vzdušnom kráľovstve odtrhnutí od zeme.

No potom sa vietor zmení, zaduje od severu cez priesmyky, rozmetie všetku hmlu a more pár sa rýchlo zrazí. Na južnom obzore sa ukáže pláň, na vyčistenú oblohu vystúpia nádherné profily Himalájí. Krajina nadobúda zvyčajnú podobu a očiam sa ponúka panoramatický pohľad na obzor široký šesťdesiat míľ.

II

Mathias Van Guitt

26. júna na svitaní ma zobudili dobre známe hlasy. Hned som vstal. Kapitán Hod a jeho sluha sa hlučne zhovárali v jedálni Steam Housu. Šiel som za nimi.

Súčasne vyšiel z izby Banks a kapitán ho bodro privítal.

- Tak čo, priateľ Banks! Konečne sme zakotvili v dobrom prístave! A nadlho! Tentoraz to nie je niekoľkohodinová zastávka, ale pobyt na viac týždňov.

- Áno, milý Hod, - odvetil inžinier. - Môžete si organizovať poľovačky do vôle. Píšťala Oceľového obra vás už nebude zvolávať do tábora.

- Počuješ, Fox?

- Áno, kapitán, - odvetil sluha.

- Nech mi je nebo na pomoci! - zvolal Hod. - Neodídem z letoviska Steam Housu skôr, kým nezložím päťdesiateho! Päťdesiateho, Fox! Mám predtuchu, že ten mi dá mimoriadne zabrať!

- Ale zvládneme to, - odvetil Fox.

- Ako ste prišli na takú myšlienku? - spýtal som sa.

- Ech, Maucler! Je to len inštinkt poľovníka, nič viac.

- Tak teda, - povedal Banks, - už dnes vyjdete z tábora a pustíte sa do roboty?

- Už dnes, - odvetil kapitán Hod. - Najprv si prezrieme terén, prehľadáme celú oblasť až po lesy v pásme Tarryaní. Kiežby tigre neodišli z tohto kraja!

- Myslíte?...

- Ech! S mojou smolou...

- Smola!... V Himalájach! - odvetil inžinier. - Je to vôbec možné?

- Napokon, veď uvidíme! Pôjdete s nami, Maucler? - spýtal sa kapitán Hod obrátiac sa ku mne.

- Áno, samozrejme.

- A vy, Banks?

- Ja tiež, odvetil inžinier. - Myslím, že aj Munro sa k vám pridá tak ako ja -amatér.

- Ech! - povedal kapitán Hod, - ako amatéri, prosím! No amatéri dobře ozbrojení! Nejde o prechádzku s paličkou v ruke. To by urazilo všetky šelmy v Tarryaní.

- V poriadku! - odvetil inžinier.

- Fox, tentoraz nijaký omyl! - obrátil sa kapitán k svojmu sluhovi. Sme v zemi tigrov! Štyri karabíny "Enfield" pre plukovníka, Banksa, Mauclera a mňa, dve pušky s výbušnými guľkami pre teba a pre Gúmiho!

- Spoľahnite sa, kapitán, - povedal Fox. - Zver sa nebude sťažovať!

Ten deň sme teda mali venovať prehliadke lesov v Tarryaní pod naším letoviskom.

Okolo jedenástej sir Edward Munro, inžinier Banks, kapitán Hod, Fox, Gúmi a ja, všetci dobre ozbrojení, začali sme zostupovať po ceste, čo šikmo klesá k pláni. Oboch psov sme nechali v tábore, lebo na našej výprave nemali čo robiť. Seržant Mac Neil, Storr, Kálut a kuchár zostali v tábore. Mali dokončiť práce spojené s prípravou na dlhší pobyt. Po dvojmesačnej ceste Oceľový obor potreboval prehliadku zvonku i znútra a údržbu. Bola to náročná úloha a vyžadovala si dlhší čas a dôkladnú, presnú robotu. Kurič a strojvodca nesmeli zaháľať.

Hneď po prvej zákrute nám Steam House zmizol z očí.

Už nepršalo. Čerstvý severovýchodný vietor preháňal oblaky, čo sa držali vo vyšších vrstvách atmosféry. Obloha bola sivá a teplota vyhovujúca pre chodcov. Chýbala nám však hra svetiel a tieňov typická pre les.

Na zostup dvetisíc metrov po rovnej ceste by sme boli potrebovali polhodinu. Táto sa všelijako kľukatila, aby zmiernila sklon svahu. Trvalo nám poldruhej hodiny, kým sme sa dostali na hranicu lesov v Tarryaní vo výške päťsto či šesťsto stôp nad okolitou pláňou. Cesta nám prešla príjemne.

- Pozor! - povedal kapitán Hod. - Vchádzame do kraja tigrov, levov, panterov, gepardov a ostatnej požehnanej zvere v himalájskej oblasti. Hubiť šelmy je dobrá vec, no ešte lepšia je nedať sa nimi zahubiť! Teda, nevzdaľujme sa jeden od druhého a buďme opatrní!

Takéto odporúčanie z úst skúseného poľovníka bolo treba brať naozaj vážne. Každý z nás si to uvedomoval. Karabíny i pušky sme mali nabité, boli sme pripravení na nečakané prekvapenie.

Dodávam, že sa treba mať na pozore nielen pred dravcami, no aj pred hadmi. V lesoch Indie žijú tie najnebezpečnejšie: indický okuliarnik kobra ako jeden z najjedovatejších hadov vôbec, hady zlaté nazývané aj lietajúce, bungar obrúčkavý nazývaný tiež pama, vretenica retiazková. Počet obetí, čo zomierajú po uhryznutí týmito plazmi, je oveľa vyšší ako počet ľudí, čo zomrú v pazúroch šeliem.

V oblasti Tarryaní človek musí byť neustále v strehu, musí si všímať, kam stúpi, načúvať aj najmenšiemu šelestu spod trávy alebo spod kríkov.

O pol jednej poobede sme prišli na lesnú čistinu do tieňa vysokých stromov. Ich konáre sa klenuli nad širokými alejami, po ktorých by bol prešiel aj Oceľový obor s obidvoma vozňami. Táto časť lesa bola prispôsobená na dopravu dreva, ktoré tu oddávna ťažili horali. Bolo to vidieť podľa brázd, čerstvo vyrytých v mäkkej hline. Hlavné aleje sa ťahali v smere pohoria, no miestami boli na nich čistiny, ktoré vdačia za svoj vznik drevorubačovej sekere. Zboku k nim viedli uzučké chodníčky, strácajúce sa v nepreniknuteľnej húštine.

Po týchto cestách sme sa neuberali ako poľovníci, ale skôr ako bádatelia, lebo sme nevedeli, kam vedú. V lese panovalo ničím nerušené ticho. Zriedkavo sme v pôde objavili stopy, ktoré potvrdzovali, že v Tarryaní žijú šelmy.

Zrazu, práve vo chvíli, keď sa alej skrúcala napravo sledujúc svahy protiľahlého horského chrbta, zastavil nás všetkých výkrik kapitána Hoda, ktorý kráčal vpredu.

Asi na dvadsať krokov od nás v rohu čistiny stála nezvyčajná stavba. Nebol to dom, lebo stavanie nemalo komín ani okná. Nebola to ani chatrč pre poľovníka, lebo nemala otvory pre strieľne a okná. Najskôr to mohol byť dajaký pomník stratený v lese.

Predstavte si dlhý kváder zostrojený zo zvisle postavených kmeňov upevnených v zemi a v hornej časti spevnených zväzkom konárov. Strechu vytvárali ďalšie kmene, priečne položené na predchádzajúce. Staviteľ tohto útulku chcel očividne vybudovať čosi pevné, čo by odolávalo každému náporu. Kváder bol vysoký šesť, široký päť a dlhý asi dvanásť stôp. Zdalo sa, že nemá nijaký vchod, ibaže by bol skrytý na zadnej strane pod hrubou fošňou, čo trochu vyčnievala z konštrukcie. Nad strechou sa dvíhali dlhé ohybné tyče, uložené nezvyčajným spôsobom a navzájom pospájané. Na konci vodorovnej tyče, čo dvíhala celý ten výtvor, visel uzol či skôr hrubá slučka zo spletených lián.

- Čo je to? - zvolal som.

- To je obyčajná pasca, - odvetil Banks, keď si lepšie obzrel vec. - No hádajte, priatelia, aké zviera sa má do nej chytiť?

- Pasca na tigra? - zvolal kapitán Hod.

- Áno, - povedal Banks, - pasca na tigra. - Dvere, vlastne fošňa, ktorú držala slučka z lián, spadla, lebo pasce sa dotklo nejaké zviera.

- Po prvý raz vidím v lesoch Indie takúto pascu, - povedal kapitán Hod. - To je pod úroveň skutočného poľovníka.

- Aj tigra, - dodal Fox.

- Nepochybne, - súhlasil Banks. - Tu však ide o to, aby zničili škodlivú zver, nie o poľovníkovo potešenie. Najlepšia je taká pasca, ktorá pochytá čo najviac zvierat. Táto sa mi zdá veľmi dôvtipne zostrojená.

- A ja dodávam, - pridal sa do rozhovoru plukovník Munro, - že rovnováha, v dôsledku ktorej dvere boli otvorené, sa narušila a že teda do pasce sa chytilo nejaké zviera.

- Čoskoro sa dozvieme! - zvolal kapitán Hod. - Ak tá myš ešte žije!... Kapitán pridal k slovám veľavravné gesto a dotkol sa zásobníka karabíny. Všetci ho napodobnili a pripravili sa na streľbu.

Nepochybne pred nami stála pasca toho druhu, aké často nájdeme v lesoch Malajska. Mala všetky vlastnosti, aké sa vyžadujú od takýchto ničiacich prostriedkov: veľkú citlivosť a zároveň pevnosť.

Keď sme sa takto pripravili, kapitán Hod, Fox a Gúmi podišli k pasci. Najprv ju chceli obísť. Medzi kmeňmi sa nenašla nijaká štrbina, ktorou by boli mohli nazrieť dovnútra.

Pozorne načúvali. Nijaký hluk nenaznačoval, že by v kvádri bolo čosi živé. Všade panovalo ticho ako v hrobke.

Kapitán Fox a jeho druhovia prešli k zadnej stene. Presvedčili sa, že pohyblivá fošňa sa zošmykla po dvoch zvislých drážkach. Na to, aby sa dostali dovnútra, stačilo zdvihnúť ju.

- Nepočuť ani hláska! - povedal kapitán Hod, keď priložil ucho ku dverám. -Pasca je prázdna.

- Aj tak buďme opatrní! - povedal plukovník Munro.

Sadol si na zoťatý kmeň naľavo od čistiny. Ja som si prisadol k nemu.

- Do toho, Gúmi! - povedal kapitán Hod.

Gúmi, dobre urastený, hoci menšej postavy, vrtký ako opica a pružný ako leopard, hneď pochopil, čo od neho kapitán chce. Vyskočil na strechu a raz-dva dočiahol jednu tyč. Potom sa prekízol po vodorovnej tyči až ku slučke z lián a svojou váhou ohol tyč ku koncu fošne zakrývajúcej vchod. Slučku potom pretiahol cez záchytné miesto na fošni a už mu zostávalo len prevážiť vodorovnú tyč.

Na to potreboval spojené sily našej skupinky. Plukovník Munro, Banks, Fox a ja sme teda prešli na druhú stranu pasce, aby sme mu pomohli.

Gúmi zostal pri zariadení, aby mohol zdvíhadlo uvoľniť, keby sa niekde zadrhlo.

- Priatelia, - zakričal na nás kapitán Hod, - ak treba, aby som sa pridal k vám, urobím to, no ak sa môžete bezo mňa zaobísť, zostanem radšej tu. Ak vyjde von tiger, privítam ho guľkou!

- A budete ho rátať za štyridsiateho druhého? - spýtal som sa kapitána.

- Prečo nie? - odvetil Hod. - Ak ho zastrelím, aspoň zahynie na slobode!

- Nekričme hop, kým sme nepreskočili! - upozorňoval nás inžinier.

- Najmä ak skutočne pôjde o tigra! - dodal plukovník Munro.

- Spoločnými silami do toho, priatelia! - zakričal inžinier Banks.

Fošňa bola ťažká. Zle sa kĺzala po drážkach. No podarilo sa nám uvoľniť ju. Chvíľu sa kývala a potom zostala visieť asi stopu nad zemou.

Kapitán Hod sa zohol, pušku priloženú na líce, a pokúšal sa rozoznať, či sa v otvore neukáže dajaká laba alebo dychčiaca papuľa. Ale nezbadal nič.

- Ešte raz skúsme, priatelia! - zvolal Banks.

Vdaka Gúmimu, ktorý mocne potriasol tyč, fošňa sa začala dvíhať. Čoskoro bol otvor dosť veľký na to, aby ním mohlo prejsť hocijaké zviera.

Zviera sa neukazovalo.

Bolo možné, že v dôsledku hluku okolo pasce sa vystrašený väzeň utiahol niekde do kúta. Hádam len čakal na vhodnú chvíľu, aby sa vrhol von, prevrátil toho, kto sa mu postaví do cesty, a zmizol v lesnej húštine.

Bolo to vzrušujúce.

Videl som, ako kapitán Hod vykročil dopredu, držiac prst na spúšti, a usiloval sa rozoznať, čo je vnútri.

Fošňa bola celkom zdvihnutá a cez otvor vnikalo dnu svetlo.

Vtom sme začuli akýsi šum a nato nejasné mrmlanie či skôr ohromné zívnutie, čo sa mi zdalo veľmi podozrivé.

Očividne tam bolo nejaké zviera, spalo a my sme ho zobudili.

Kapitán Hod sa ešte väčšmi priblížil k pasci a karabínu namieril na tmavú masu, čo sa hýbala v šere.

Zrazu sa vnútri čosi prudko pohlo. Ozval sa strašný výkrik a potom nasledovalo po anglicky:

- Preboha, nestrieľajte! Nestrieľajte!

Z pasce vyskočil akýsi muž.

Bolo to také nečakané, že sme sa pustili tyče, fošňa s buchotom spadla a nanovo zatvorila vchod.

Muž, ktorý sa práve zjavil za takých zvláštnych okolností, pristupoval rovno ku kapitánovi Hodovi, ktorý na neho mieril.

- Ráčte zdvihnúť zbraň, pane, - oslovil ho nadnesene a s príslušným gestom. -Nemáte do činenia s tigrom z Tarryaní!

Kapitán Hod po krátkej úvahe stiahol karabínu do menej hrozivej polohy.

- S kým máme česť hovoriť? - spýtal sa Banks a pokročil k tomuto chlapovi.

- Som prírodovedec Mathias Van Guitt, osvedčený dodávateľ tlstokožcov prstochodcov, ploskochodcov, chobotnáčov, dravcov a iných cicavcov pre obchodníkov Charlesa Rica v Londýne a Hagenbeeka v Hamburgu!

Potom sa muž obrátil k nám a rukou urobil polkruh.

- Páni?...

- Plukovník Munro a jeho spoločníci na cestách, - odvetil inžinier Banks a ukázal na nás.

- Na prechádzke v himalájskych lesoch! - doplnil ho dodávateľ zveri. -Príjemná prechádzka, všakže! Som vám zaviazaný, páni, veľmi zaviazaný!

Kto bol tento čudák? Hádam sa mu len nepomútil rozum počas núteného pobytu v pasci na tigre?

Skutočne sme nevedeli, kam ho zaradiť.

Čoskoro sme túto zvláštnu osobnosť mali spoznať. Bol to naozaj prírodovedec. Mathias Van Guitt, dodávateľ zveri, bol asi päťdesiatnik. Mal hladkú tvár, oči mu klipkali pod okuliarmi, nos zvedavo trčal nad veľkými ústami. Dodávateľ sa neprestajne celý hýbal, mykal, pri reči nadnesené gestikuloval. Predstavoval známy typ starého vidieckeho herca. Možno ste v spoločnosti stretli jedného z niekdajších hercov, čo po celý život hral bezvýznamné úlohy v melodrámach Takýto neúnavný rozprávač až priveľmi nápadne gestikuluje a správa sa neprirodzene. Hlavu nosí vysoko, hoci na to nemá dôvod, lebo ju má prázdnu, najmä v starobe, keďže si ju v zrelom veku nenaplnil ničím rozumným. V Mathiasovi Van Guittovi sa nepochybne skrýval takýto starý herec.

Počul som raz, že akýsi spevák zdôrazňoval text vo svojich operných úlohách svojráznymi gestami. Keď sa napríklad vo verši vyskytlo slovo rybár, pravú ruku vystrel smerom k obecenstvu a horúčkovite ňou pohyboval, akoby sa mu na háčiku práve trepotala šťuka. Podobne, keď spomínal nebo, ktorému sa zachcelo urobiť z rybára kráľa, jednou rukou ukazoval hore označujúc nebo a druhou opisoval okolo svojej hrdo vzpriamenej hlavy kruh, predstavujúc tak kráľovskú korunu.

Nuž a približne takto sa správal aj dodávateľ Mathias Van Guitt. V jeho vyjadrovaní boli typické isté zaužívané slová. Okrem toho človek, ktorý sa ocitol v dosahu jeho giest, sa veru necítil najpríjemnejšie.

Mathias Van Guitt, ako sme sa neskôr od neho dozvedeli, bol kedysi profesorom prírodných vied pri rotterdamskom Múzeu, ale vo svojom povolaní neuspel. Nepochybne, tento dôstojný muž musel byť poslucháčom na smiech. Ak prichádzali na jeho prednášky, tak určite iba preto, aby sa zabavili. Nakoniec to dopadlo tak, že profesor, znechutený neúspechom v teoretickej zoológii, prišiel do Indie vykonávať praktickú zoológiu. V tomto druhu činnosti dosiahol lepšie výsledky. Stal sa uznávaným dodávateľom obchodníkov v Hamburgu a v Londýne, ktorí zásobovali divou zverou verejné aj súkromné zverince na celom svete.

Do Tarryaní ho priviedla veľká objednávka šeliem pre Európu. Jeho tábor sa nachádzal asi dve míle od pasce, z ktorej sme ho práve vyslobodili. Nevedeli sme si však vysvetliť, ako sa do nej dostal. Predovšetkým to zaujímalo Banksa.

Mathias Van Guitt začal rozprávať, podčiarkujúc slová najrozličnejšími gestami.

- Bolo to včera. Slnko práve opísalo polkruh zo svojej dennej dráhy. Zišla mi na um myšlienka, že by som si mal pozrieť jednu pascu na tigre, čo som sám postavil. Odišiel som teda zo svojho kraalu, ktorý iste poctíte návštevou, páni, a prišiel som na túto čistinku. Bol som sám, môj personál mal práve dôležitú prácu, a preto som ho nechcel vyrušovať. A to bola chyba. Keď som sa ocitol pred pascou, zistil som, že padacie dvere, ktoré predstavovala fošňa, sú zdvihnuté. Z toho som, nie bez istej logiky, usúdil, že nijaká šelma sa do pasce nechytila. Chcel som sa presvedčiť, či je návnada na mieste a či je v poriadku zatváracie zariadenie. Preto som sa šikovne ako had prekízol úzkym otvorom dnu.

Pri týchto slovách sa dodávateľova ruka elegantne vlnila napodobujúc pohyby hada vo vysokej tráve.

- Keď som bol vnútri, - pokračoval Mathias Van Guitt, - prezrel som si štvrtku kozy, ktorej zápach mal prilákať hostí z tejto časti lesa. Návnada bola nedotknutá. Chcel som liezť naspäť, no vtom som rukou nechtiac zavadil o zatváracie zariadenie. Dvere zapadli a ja som sa chytil do vlastnej pasce bez akejkoľvek možnosti dostať sa von.

Tu sa Mathias Van Guitt na chvíľu odmlčal, aby lepšie vynikla vážnosť situácie.

- No aj tak sa vám priznám, páni, - pokračoval, - že som najprv hľadel na vec z komickej stránky. Bol som uväznený? Dobre. Nebolo tu žalárnika, čo by mi otvoril dvere väzenia? V poriadku. Myslel som na svojich ľudí, ktorí sa budú o mňa znepokojovať, keď sa dlhší čas neukážem v kraale, a začnú ma hľadať. Skôr či neskôr ma určite nájdu. Takto plynuli hodiny, a na mojom položení sa nič nemenilo. Prišiel večer a ohlásil sa hlad. Usúdil som, že najlepšie bude, ak sa uložím spať. Veď "čo robiť v brlohu, ak nie spať", ako sa vraví v istej francúzskej bájke. Vzal som teda celú vec ako filozof a hlboko som zaspal. Noc bola pokojná, v lese panovalo ticho. Nič nenarušilo môj spánok a možno by som bol spal aj doteraz, keby ma nebol zobudil nepríjemný hluk. Dvere sa zdvihli, denné svetlo sa prúdom vlialo do môjho pochmúrneho útulku, a mne zostávalo už len vyliezť von... No aké bolo moje prekvapenie, keď som zbadal vražedný nástroj, ktorý mieril na moju hruď. Ešte okamih, a zasiahol by ma! Hodina môjho vyslobodenia by súčasne bola poslednou hodinou môjho života!... Pán kapitán však ráčil vo mne spoznať stvorenie jemu podobné... A tak sa vám musím poďakovať, páni, že ste ma vyslobodili.

Toto nám vyrozprával dodávateľ zveri. Musím sa priznať, že sme pri jeho svojskej reči sprevádzanej gestami len s námahou zadržiavali smiech.

- Pane, - oslovil ho Banks, - tak teda váš tábor je postavený v tejto časti Tarryaní?

- Áno, pane, - odvetil Mathias Van Guitt. - S radosťou vám môžem oznámiť, že môj kraal je iba na dve míle odtiaľto. Ak ho chcete poctiť vašou prítomnosťou, veľmi rád vás v ňom prijmem.

- Samozrejme, pán Van Guitt, - odvetil plukovník Munro, - pôjdeme vás navštíviť.

- Sme poľovníci a zariadenie kraalu nás bude zaujímať, - dodal kapitán Hod.

- Poľovníci! - zvolal Mathias Van Guitt. - Poľovníci!

Jeho výraz jasne dával najavo, že Nimródových synov nemá vo veľkej úcte.

- Poľujete na šelmy... aby ste ich zabili, pravda? - pokračoval dodávateľ obrátiac sa ku kapitánovi.

- Výlučne preto, - odvetil kapitán.

- A ja výlučne preto, aby som ich chytil! - pyšne vyhlásil dodávateľ s príslušným gestom.

- Nuž dobre, pán Van Guitt, nebudeme si konkurovať! - odsekol mu kapitán Hod.

Dodávateľ pokrútil hlavou. No svoje pozvanie neodvolal.

- Nech sa páči, nasledujte ma, páni, - vyzval nás a pôvabne sa uklonil.

V tej chvíli sa pod stromami ozvali hlasy a na zákrute hlavného chodníka sa ukázalo niekoľko Indov.

- Ach! Tu sú moji ľudia! - povedal Mathias Van Guitt.

Nato podišiel k nám a priložil si na pery prst.

- Ani slovko o mojej príhode! - vravel. - Netreba, aby sa sluhovia dozvedeli, že som sa chytil do vlastnej pasce ako dajaké hlúpe zviera! To by mohlo oslabiť moju autoritu, ktorú musím v ich očiach stále mať!

Prikývli sme na znak súhlasu.

- Pane, - oslovil ho jeden Ind, ktorý svojím inteligentným a vyrovnaným vzhľadom upútal moju pozornosť, - pane, už vás dlho hľadáme a...

- Bol som s týmito pánmi, ktorí teraz idú so mnou do kraalu, - odvetil Van Guitt. - No skôr, ako odídem z čistiny, treba dať do poriadku pascu.

Na dodávateľov rozkaz Indovia nastavili padacie dvere do správnej polohy.

Mathias Van Guitt nás zatiaľ pozval, aby sme si prezreli vnútrajšok pasce. Kapitán Hod sa prešmykol za ním a ja som ho nasledoval.

Miesto bolo priúzke pre gestikulovanie nášho hostiteľa, ktorý sa správal, akoby bol v salóne.

- Gratulujem, - povedal kapitán Hod, keď si prezrel zariadenie. - Je to výborne vymyslené!

- O tom nepochybujte, pán kapitán, - odvetil Mathias Van Guitt. - Tento druh pasce je neporovnateľne výhodnejší ako niekdajšie jamy vybavené kolíkmi z tvrdého dreva alebo ako slučky upevnené na pružných ohnutých stromoch. V prvom prípade si zviera rozpáralo brucho, v druhom sa zaškrtilo. Možno na tom ani nezáleží, keď šelma má tak či tak zahynúť. No ja, páni, ja potrebujem zvieratá živé, neporušené!

- Vidieť, že nepostupujeme rovnakým spôsobom, - povedal kapitán Hod.

- Ten môj je zaručene najlepší! - vyhlásil dodávateľ. - Keby sme sa spýtali šeliem...

- Ja sa ich nepýtam! - odvetil kapitán.

Bolo jasné, že kapitán Hod a Mathias Van Guitt sa nepohodnú.

- Keď sa už zvieratá chytia do pasce, ako ich dostanete von? - spýtal som sa.

- Ku dverám pristavia pojazdnú klietku, väzni do nej sami skočia a potom ich moje byvoly pomaličky odvezú do kraalu.

Sotva dodávateľ dokončil túto vetu, zvonku sa ozvali výkriky.

Vybehli sme z pasce.

Čo sa vlastne stalo?

Jeden Ind práve rozťal vo dvoje palicou, čo držal v ruke, nebezpečného jedovatého hada, ktorý sa vrhol na plukovníka.

Bol to ten Ind, ktorého som si všimol pred chvíľou. Jeho rýchly zásah zachránil sira Edwarda Munra od neodvratnej smrti, ako sme sa mohli presvedčiť na vlastné oči.

Výkriky, čo sme počuli, pochádzali od jedného zo sluhov z kraalu, ktorý sa zvíjal na zemi v posledných kŕčoch.

Nešťastnou náhodou odťatá hadia hlava dopadla na jeho hrúd a zuby sa do nej zasekli. Nešťastník zomrel v priebehu niekoľkých minút. Nedalo sa mu pomôcť. Najprv nás ten strašný výjav priklincoval na miesto, no potom sme sa rozbehli k plukovníkovi.

- Neuhryzol ťa? - spýtal sa Banks a silne mu stisol ruku.

- Nie, Banks, upokoj sa! - odvetil sir Edward Munro.

Potom sa obrátil k Indovi, ktorý mu zachránil život.

- Ďakujem, priateľu! - povedal mu.

Ind len kývol rukou, že si za to nezaslúži nijakú vdaku.

- Ako sa voláš? - spýtal sa ho plukovník.

- Kálagani, - odvetil Ind.

III

Kraal

Smrť toho nešťastníka na nás veľmi zapôsobila. Proti uhryznutiu vretenicou retiazkovou, jedným z najjedovatejších hadov na indickom polostrove, niet pomoci. Bola to ďalšia z tisícok obetí, ktoré treba pripísať na konto nebezpečných plazov.

Žartovne sa vraví, že na Martiniku kedysi neboli hady, ale že ich tam priviezli Angličania, keď museli ostrov postúpiť Francúzom. Francúzi sa nemuseli uchýliť k podobnému kroku, keď sa stiahli z Indie. Bolo by to bývalo zbytočné, lebo čo sa týka hadov, príroda v Indii je veľmi žičlivá.

Indovo telo sa vplyvom jedu začalo rýchlo rozkladať. Museli ho ihneď pochovať. Jeho druhovia vykopali hlbokú jamu, aby sa k telu nedostala zver.

Keď sa smutný obrad skončil, Mathias Van Guitt nás pozval na prehliadku kraalu.

S radosťou sme súhlasili.

Za polhodinu sme prišli k dodávateľovmu sídlu. Pomenovanie "kraal", ktoré používajú kolonisti v južnej Afrike, sa preň skutočne hodilo.

Bola to veľká, do dĺžky pretiahnutá čistina uprostred hustého lesa. Podľa toho, ako bol kraal zariadený, sa dalo usudzovať, že Mathias Van Guitt sa vo svojom remesle vyzná. Zo všetkých štyroch strán ohradu obkolesoval rad palisád. Vstupovalo sa do nej širokou bránou, kadiaľ prechádzali aj povozy s chytenými zvieratami. Vzadu stál dlhý domec zhotovený z kmeňov a z dosák. V ňom bývali všetci obyvatelia kraalu. V ľavom kúte ohrady sa nachádzalo šesť klietok zoradených do pravého uhla. Každá stála na štyroch kolesách a mala viacero oddelení. Podľa revu, aký sa stadiaľ ozýval, sme zistili, že sú obývané. Vpravo sa voľne pohybovalo zo dvanásť byvolov, ktoré mali v tomto horskom prostredí hojnosť paše. Byvoly predstavovali záprah pojazdného zverinca.

Personál kraalu sa skladal zo šiestich pohoničov a z desiatich Indov vycvičených pre lov na šelmy.

Pohoniči boli najatí len na dobu trvania výpravy. Mali za úlohu doviezť káry na miesto lovu a potom ich dopraviť na najbližšiu železničnú stanicu. Tam káry naložili na vagóny a cez Iláhábád ich prepravili buď do Bombaja, alebo do Kalkaty.

Indovia boli šikovní lovci. Vyhľadávali stopy dravcov, durili zvieratá von z úkrytov a potom ich chytali.

Mathias Van Guitt a jeho ľudia žili v kraale už niekoľko mesiacov. Ohrozovali ich nielen šelmy, ale aj epidémie horúčky, ktoré majú v Tarryaní mimoriadne vhodné prostredie. Noci tu bývajú vlhké, zo zeme vystupujú výpary a cez deň tiež vládne spara, lebo slnko takmer neprenikne cez klenbu zelene. Preto je vonkajšie pásmo Himalájí nezdravé.

No dodávateľ a jeho Indovia sa v tomto kraji tak aklimatizovali, že malária ich neznepokojovala väčšmi ako tigre či ostatných zvieracích obyvateľov Tarryaní. My sme však takí odolní neboli, a tak sme nesmeli v kraale dlhšie pobudnúť. Napokon, kapitán Hod také čosi ani neplánoval. Okrem niekoľkých nocí, čo sme mali stráviť vonku na postriežke, mali sme bývať v Steam House, v zdravom vysokohorskom pásme, kam sa výpary z roviny nedostanú.

Keď nás Mathias Van Guitt vítal vo svojom kraale, bolo na ňom vidieť, že mu naša návšteva lichotí.

- Teraz mi dovoľte, páni, - začal, - aby som vám ukázal svoj kraal. Toto zariadenie spĺňa všetky požiadavky môjho povolania. Je to vlastne iba veľká chatrč, ktorú tunajší poľovníci nazývajú "huddi".

Nezastaviac sa v reči, dodávateľ nám otvoril dvere do domca, kde býval spolu so svojimi ľuďmi. Bolo v ňom len to najnutnejšie. V prvej miestnosti býval pán, v druhej lovci a v tretej pohoniči. Jediný nábytok predstavovala poľná posteľ. Štvrtá, priestrannejšia miestnosť, slúžila ako kuchyňa a zároveň ako jedáleň. Nuž, obydlie Mathiasa Van Guitta bolo skutočne primitívne a podobalo sa chatrčiam domácich poľovníkov.

Potom sme sa šli pozrieť, kde bývajú zvieratá. To nás z celého kraalu najväčšmi zaujímalo. Táto časť kraalu pripomínala skôr jarmočný zverinec ako zoologickú záhradu. Chýbali tu len temperami pomaľované plátna, aké bývajú zavesené nad javiskom a krikľavými farbami znázorňujú krotiteľa v ružovom tričku a v zamatovom fraku uprostred hordy skáčucich šeliem s rozdavenými papuľami a s vytrčenými pazúrmi, ktoré sa poslušne skláňajú pod jeho bičíkom.

Niekoľko krokov od nás v pravej bočnej časti kraalu stála skupinka byvolov. Sem im prinášali každodenný prídel čerstvej trávy. Nemohli ich nechať voľne sa pásť v lese. Ako povedal Mathias Van Guitt, "táto voľnosť pri pasení je možná v krajoch Spojeného kráľovstva, ale je nezlučiteľná s nebezpečenstvami, ktoré číhajú v himalájskych lesoch".

Zverinec sa skladal zo šiestich klietok umiestnených na podvozkoch s kolesami. Každá klietka mala vpredu mreže a bola rozdelená na tri oddelenia. Dvere, či skôr prepážky pohybujúce sa zdola nahor, umožňovali obsluhe presunúť zvieratá z jedného oddelenia do druhého. V klietkach bolo sedem tigrov, dva levy, tri pantery a dva leopardy.

Šelmy to boli nádherné, no nezvyčajne zúrivé. Ešte pobudli vo väzení prikrátky čas na to, aby si zvykli na izoláciu. Strašne revali, divo pobehovali sem a tam, labami bili do mreží, ktoré boli na mnohých miestach pokrivené.

Keď sme sa priblížili ku klietkam, zúrivosť šeliem sa vystupňovala. No Mathias Van Guitt si to nevšímal.

- Úbohé zvieratá! - povedal kapitán Hod.

- Úbohé zvieratá! - opakoval Fox.

- Nazdávate sa, že sú poľutovaniahodnejšie ako tie, čo zastrelíte vy? - opýtal sa dodávateľ.

- Nie také poľutovaniahodné, ako skôr zhanobené, že sa dali chytiť! - odsekol mu kapitán Hod.

Na africkom kontinente sú miesta, kde sa dravce musia dakedy dlho postiť, lebo tam je nedostatok prežúvavcov, ich jedinej potravy. V oblasti Tarryaní je hojnosť byvolov, zebu, diviakov a antilop, ktoré levy, tigre, pantery lovia. Ľahko dostupnú potravu pre nich znamenajú aj kozy, ovce, ba aj ich pastieri. V himalájskych lesoch šelmy veru nehladujú. Napriek tomu sú veľmi zúrivé. Dodávateľ živil svojich hostí vo zverinci byvolím mäsom. Kŕmenie mali na starosti indickí lovci.

Mýlili by sme sa, keby sme sa nazdávali, že poľovačka na byvoly nie je nebezpečná. Práve naopak. Aj tiger ustúpi pred divým byvolom, ktorý býva strašný, ak je poranený. Nejeden poľovník už videl, ako byvol rohami vyvrátil strom, na ktorý vyliezol, keď ho zviera prenasledovalo. Vraví sa, že oko prežúvavca je zväčšujúcou šošovkou, že pred jeho zrakom sa predmety trikrát zväčšujú a že človek v ňom budí rešpekt vztýčenou postavou. Preto vraj treba popri týchto zvieratách prechádzať vzpriamene. Neviem, čo je na tom pravdy. Viem však isto, že nech by sa človek akokoľvek vypínal, na divého byvola to nepôsobí. A ak pri sebe nemá zbraň, je takmer určite stratený.

Podobne je to s turom indickým, tiež zebu, ktorý má štíhle nohy, hranatú hlavu a na chrbte hrb - tým sa trochu podobá bizónovi. Z tura boli vypestované všetky plemená domáceho rožného dobytka. Zebu nie je taký zúrivý ako byvol, no keď sa pasie v stáde a neopatrný poľovník naňho zaútočí, je veľmi nebezpečný.

Lovci z kraalu chytali tieto zvieratá pomerne bezpečným spôsobom - do jám. Odtiaľ ich vyťahovali polomŕtve.

Dodávateľ zveri ako človek ovládajúci svoje remeslo kŕmil svojich hostí veľmi striedmo. Raz za deň - napoludnie - dostávali štyri až päť libier mäsa. Od soboty do pondelka ich nechával o hlade. Skutočne smutná nedeľa! Keď sa po štyridsiatich ôsmich hodinách zjavil skromný prídel, šelmy začali zúrivo vyčíňať, revali, pobehovali a skákali, až sa klietky na kolesách posunovali dopredu aj dozadu a hrozilo, že sa rozpadnú.

Nuž, zvieratá boli naozaj na poľutovanie. No Mathias Van Guitt vedel, čo robí. Nedostatok potravy a izolovanosť zabránili vzniku kožných chorôb a šelmy sa potom na európskych trhoch dobre predávali.

Mathias Van Guitt nám predvádzal svoju kolekciu zvierat skôr z hľadiska prírodovedného ako z hľadiska lovca zveri. Pritom jeho ústa nezaháľali. Hovoril bez prestania, spomínal najmä príhody s dravcami z Tarryaní, ktorých mal v zásobe nekonečné množstvo. To nás aspoň trochu zaujímalo. Z kraalu nám nebolo súdené vyjsť skôr, kým sme neprenikli do všetkých tajov himalájskeho zvieratstva.

- Pán Van Guitt, - spýtal sa ho inžinier Banks, - mohli by ste mi povedať, či sa zisk vyrovná nebezpečenstvám vášho povolania?

- Pane, kedysi sa to naozaj vyplatilo, - odvetil dodávateľ. - No už niekoľko rokov pozorujem, že cena divých zvierat klesá. Môžete to posúdiť podľa bežných cien, aké boli stanovené naposledy. Naším najväčším odberateľom je zoologická záhrada v Antverpách. Tam sústavne posielam operence, hady, ukážky rôznych druhov jašterov a opíc, šelmy žijúce v Starom aj v Novom svete...

Kapitán Hod sa po tom odbornom úvode uklonil.

- Tam posielam aj korisť nadobudnutú v dobrodružných výpravách do lesov indického polostrova, - pokračoval dodávateľ. - Zdá sa však, že záujem verejnosti sa mení a predajné ceny budú pomaly nižšie ako náklady na lov. Tak naposledy sa pštrosí samec predal za tisíc sto frankov a samica iba za osemsto. Čierneho pantera ocenili na tisíc šesťsto frankov, tigricu z Jávy na dvetisíc štyristo a leviu rodinu - otca, matku, strýka a dve súce levíčatá - dohromady na sedemtisíc frankov!

- To je skutočne málo! - povedal inžinier Banks.

- A čo sa týka chobotnáčov... - pokračoval Mathias Van Guitt.

- Chobotnáčov? - prerušil ho kapitán Hod.

- Týmto odborným názvom pomenúvame tlstokožce, ktoré príroda obdarila chobotom, - vysvetlil dodávateľ.

- Tak teda slony!

- Áno, slony, počnúc od štvrtohôr, a mastodonty v predhistorických dobách...

- Ďakujem vám, - zastavil ho v ďalšom vysvetľovaní kapitán Hod.

- Čo sa týka chobotnáčov, už sa lovia len pre kly, lebo spotreba slonoviny sa nezmenšila. Odvtedy, čo si dramatickí autori zmysleli ukazovať ich na javisku, aby tak prilákali divákov, impresáriovia ťahajú slony od mesta k mestu. Jeden slon prejde s kočovnou horeckou skupinou celý kraj a ľudia si ho môžu všade obzrieť. Preto už slony nie sú také vyhľadávané ako kedysi.

- A to dodávate ukážky indických zvierat len do európskych zverincov? -spýtal som sa.

- Prepáčte mi, pane, ak si vám pri tejto príležitosti dovolím položiť jednoduchú otázku, - odvetil Mathias Van Guitt.

Uklonil som sa na znak súhlasu.

- Ste Francúz, pane, - pokračoval dodávateľ. - Vidieť to nielen na vašom prízvuku, ale aj na vzhľade, ktorý odráža šťastné spojenie galorománskeho a keltského typu. Ako Francúz iste nemáte veľkú náklonnosť k ďalekým cestám a neabsolvovali ste cestu okolo sveta?

Tu Mathias Van Guitt opísal rukou veľký kruh.

- Nemal som dosiaľ to potešenie, - odvetil som.

- Spýtam sa vás teda, pane, keďže ste v Indii, či dobre poznáte indický polostrov?

- Doteraz len sčasti, - povedal som. - No už som navštívil Bombaj, Kalkatu, Váránasí, Iláhábád, údolie Gangy. Videl som pamiatky, obdivoval som...

- Ech! A čo je to, pane? Čo je to? - povedal Mathias Van Guitt pokrútiac hlavou a rukami naznačil najvyššie pohŕdanie.

Potom sa pustil do živého opisu.

- Áno, čo je to všetko, ak ste nenavštívili zverince mocných radžov, ktorí si zachovali kult nádherných zvierat, akými sa honosí posvätná indická zem! Nuž, pane, vydajte sa na cestu! Choďte do Gykovaru vzdať poctu kráľovi z Barody! Prezrite si jeho zverince, ktoré za väčšinu svojich obyvateľov vdačia práve mne: levy z Káthijáváru, medvede, pantery, rysy, čity, tigre! Zúčastnite sa na slávnosti pri príležitosti zasnúbenia jeho šesťdesiattisíc holubov, ktorá sa každoročne koná s veľkou pompou! Obdivujte jeho päťsto slávikov, ktoré vychovávajú tak starostlivo, akoby šlo o následníkov trónu! Pozrite si jeho slony, z ktorých jeden má dôležité poverenie: rozbíja odsúdencovi hlavu na kamennom popravisku. Potom sa preneste k radžovi z Maisúru, najbohatšiemu vládcovi v Ázii! Vojdite do jeho palácov, kde nájdete stovky nosorožcov, slonov, tigrov a ostatných šeliem "z vyšších kruhov", patriacich ku zvieracej aristokracii Indie! A keď si to všetko prezriete, pane, len potom vás nebudú môcť obviniť, že nepoznáte najväčšie zázraky tejto obdivuhodnej krajiny!

Musel som sa chtiac-nechtiac skloniť pred argumentmi Mathiasa Van Guitta. Jeho nadšené rozprávanie nepripúšťalo nijakú diskusiu.

Kapitán Hod sa chcel dozvedieť čosi viac o zvieratách v Tarryaní.

- Prosil by som vás o niekoľko informácií o dravcoch, za ktorými som prišiel do tejto časti Indie. Opakujem, pán Van Guitt, že som iba poľovník a že vám nebudem konkurovať. No ak vám môžem pomôcť uloviť zopár tigrov, čo ešte chýbajú do vašej kolekcie, rád sa na to podujmem. Keď bude váš zverinec kompletný, iste mi nebudete zazlievať, že sa pustím do ničenia tých zvierat len pre vlastné potešenie!

Mathias Van Guitt sa zatváril rezignovane ako človek, ktorý musí súhlasiť s niečím, čo neschvaľuje, ale čomu nevie zabrániť. A súhlasil aj preto, že v Tarryaní žil veľký počet nebezpečných zvierat, vo všeobecnosti málo žiadaných na európskych trhoch. Nazdával sa, že ich môže obetovať.

- Zabíjajte divé svine, proti tomu nič nenamietam, - odvetil. - Hoci v tunajšej čeľadi sviňovitých z radu párnokopytníkov nie sú mäsožravce.

- Mäsožravce? - opakoval kapitán Hod.

- Chcem povedať, že sú bylinožravé. No zato sú veľmi zúrivé a nebezpečné pre odvážnych poľovníkov, ktorí na ne poľujú.

- A čo vlci?

- Vlkov je hojne po celom polostrove a sú veľmi nebezpeční, ak sa ich svorka vrhne na dajakú osamotenú usadlosť. Tieto zvieratá sa trochu podobajú vlkom zo severu Európy, no pre mňa znamenajú iba toľko, čo šakaly či divé psy. Nepopieram, že vlci sú škodlivá zver, no pre mňa nemajú nijakú cenu a nezaslúžia si, aby figurovali vo vyšších zvieracích kruhoch. Tiež vám ich prenechávam, kapitán Hod.

- A medvede? - spýtal som sa.

- Medvede idú dobre na odbyt, pane, - odvetil dodávateľ a prikývol. - Hoci indické medvede nie sú natoľko vyhľadávané ako ich ostatní bratia z čeľade medveďovitých, predsa majú istú obchodnú cenu a tá ich odporúča do pozornosti znalcom. Môžete si vybrať medzi dvoma typmi z údolia Kašmíru a z vrchov Rádžmahálu. No tieto zvieratá nie sú útočné - okrem výnimiek v zimnom období - a preto nemôžu lákať skutočného poľovníka, akým je v mojich očiach kapitán Hod.

Kapitán súhlasne prikývol, no na tvári mal napísané, že bude konať bez ohľadu na to, či má alebo nemá povolenie od Mathiasa Van Guitta.

- Napokon, - dodal Mathias Van Guitt. tieto medvede sú iba bylinožravce. Živia sa výhradne rastlinami a nemajú nič spoločné s divými druhmi, ktorými sa tento polostrov pýši.

- Počítate k šelmám aj leoparda? - spýtal sa kapitán Hod.

- Nepochybne, pane. Táto mačkovitá šelma je odvážna, rýchla, škriabe sa na stromy, a preto je niekedy nebezpečnejšia ako tiger.

- Och! - vzdychol si kapitán Hod.

- Pane, - povedal Mathias Van Guitt stroho, - keď sa už poľovník nemôže uchýliť na strom, nemá ďaleko k tomu, že ulovia jeho!

- A čo panter? - spýtal sa kapitán Hod, lebo nechcel pokračovať v diskusii.

- Panter je nádherný, - odvetil Mathias Van Guitt. - Uvidíte, páni, že mám ohromné exempláre! Sú to obdivuhodné zvieratá a je vskutku zvláštnym protikladom, povedal by som odbornejšie antilógiou, že sa dajú vycvičiť na lov zveri. Áno, páni! Práve radžovia v Gykovare cvičia pantery na túto ušľachtilú úlohu. Prinesú ich v nosidlách, hlavu majú zakrytú ako sokoly. A veď to aj sú sokoly, ibaže so štyrmi labami! Keď sa pred poľovníkmi ukáže stádo antilop, panterovi strhnú z hlavy kapucňu a ten sa vrhne medzi pokojamilovné prežúvavce. Z jeho hrozných pazúrov už neuniknú, akokoľvek majú rýchle nohy! Áno, pán kapitán, áno! V Tarryaní nájdete pantery! Možno ich nájdete aj viac, ako by ste chceli! Dobromyseľne vás vystríham, nezabúdajte, že nie sú skrotené!

- Pevne dúfam, - odvetil kapitán Hod.

- A práve tak levy, - pokračoval dodávateľ, ktorého kapitánova odpoveď podráždila.

- Ach, levy! Pohovorme si trochu o levoch, prosím! - navrhol kapitán Hod.

- Tak teda, pane, - začal Mathias Van Guitt, - ja tunajšie levy, povestných kráľov zvieratstva, nepovažujem za príbuzných z antickej Líbye. Samce tu nemajú hrivu, ktorá je pýchou afrického leva! Podľa môjho názoru sú to iba žalostne ostrihaní Samsonovia. V centrálnej Indii sa takmer nenachádzajú, uchýlili sa na polostrov Káthijávár a do Tarryaní. Tieto degenerované mačkovité šelmy žijú osamotene ako pustovníci a postupne vymierajú. Preto ich ani nekladiem na prvé miesto v rebríčku štvornožcov. A nakoniec poznamenávam, páni: levom môžete uniknúť, ale tigrom nikdy!

- Ach! Tigre! - zvolal kapitán Hod.

- Áno, tigre! - opakoval Fox.

- Tiger, - ožil aj Mathias Van Guitt, - ten si zaslúži korunu! Správne sa vraví tiger kráľovský, nie lev! Patrí mu celá India. Či nebol jej prvým dobyvateľom? Nepokladá právom za votrelcov nielen predstaviteľov anglosaskej rasy, ale aj príslušníkov slnečného plemena - Indov? Nie je on skutočným dieťaťom tejto zeme? Preto aj nájdeme tieto obdivuhodné šelmy po celom polostrove. Nestiahli sa ani z jednej oblasti, kde žili ich predchodcovia, od mysu Komorin až po hradbu Himalájí.

A Mathias Van Guitt rukou naznačil najprv výbežok polostrova na juhu a potom horskú reťaz na severe.

- V Sanderbande sa cítia najlepšie, - pokračoval, - tam neobmedzene vládnu a beda tomu, kto by sa im chcel postaviť na odpor. V Nilgherii sa potulujú húfne ako divé mačky, ak smiem použiť toto prirovnanie. Preto iste chápete, prečo sú tieto mačkovité šelmy také žiadané na všetkých európskych trhoch a prečo sa nimi krotitelia pýšia. Čo je najväčšou atrakciou verejných aj súkromných zverincov? Tiger! Kedy sa obávate o život krotiteľa? Keď vchádza do klietky k tigrovi. Ktoré zviera radžovia vyvážia zlatom, aby sa stalo ozdobou ich záhrad? Tigra. Kto vyhráva na burzách zvierat v Londýne, v Antverpách, v Hamburgu? Tiger! V akých poľovačkách sa preslávia indickí poľovníci, dôstojníci kráľovskej alebo domorodej armády? V poľovačkách na tigre! Či viete, páni, aké rozptýlenie ponúkajú nezávislí indickí vládcovia svojim hosťom? Kráľovského tigra privezú v klietke doprostred veľkej pláne. Radža, jeho hostia, dôstojníci, stráže sú vyzbrojení kopijami, revolvermi, karabínami a väčšinou jazdia na mocných nepárnokopytníkoch...

- Nepárnokopytníkoch? - čudoval sa kapitán Hod.

- Na koňoch, ak dávate prednosť tomu vulgárnemu slovu. No aj nepárnokopytníky sú vystrašené prítomnosťou mačkovitej šelmy, pachom divočiny, zábleskami v očiach tigra. Vzpínajú sa a jazdci majú čo robiť, aby ich udržali. Zrazu sa dvere na klietke otvoria. Rozzúrený tiger vyskočí von, vrhá sa na rozptýlené skupinky. Pritom mu mnohí padnú za obeť. Niekedy sa mu podarí preraziť železný i ohnivý kruh, čo ho zviera, zvyčajne však napokon podľahne, jeden proti stom. Jeho smrť je slávna, lebo sa vopred pomstil!

- Bravo! - zvolal nadšený kapitán Hod. - To musí byť krásne divadlo! Áno, tiger je kráľ zvierat!

- A v jeho kráľovstve niet revolúcií! - poznamenal dodávateľ.

- Vy tigre chytáte, pán Van Guitt, a ja ich zabíjam! - povedal kapitán Hod. -Dúfam, že z Tarryaní neodídem skôr, kým nezabijem päťdesiateho!

- Kapitán, - povedal dodávateľ a zmraštil obočie, - prenechal som vám divé svine, vlky, medvede, byvoly. To neuspokojí vašu poľovnícku vášeň?

Videl som, že kapitán Hod sa nechal strhnúť, rovnako ako Mathias Van Guitt, keď vyslovil túto znepokojujúcu otázku.

Chytil jeden viac tigrov, ako ich ten druhý zastrelil? Je lepšie tigre chytať, alebo strieľať? Nuž, naozaj veľkolepý spor!

Obidvaja, kapitán aj dodávateľ, hovorili zvýšeným hlasom a jeden cez druhého, takže sa už nerozumeli.

Vtedy zasiahol inžinier Banks.

- Tigre, - povedal, - sú králi zvieracieho stvorenstva, na tom sa zhodneme, páni. No dovolím si poznamenať, že sú to veľmi nebezpeční králi pre svojich poddaných. V roku 1862, ak sa nemýlim, tieto vynikajúce mačkovité šelmy zožrali všetkých telegrafistov na ostrove Sangor. Podobne sa spomína tigrica, ktorej za tri roky padlo za obeť sto osemnásť ľudí, a dalšia, ktorá za ten istý čas zahubila sto dvadsaťsedem osôb. To je priveľa aj na kráľovnú! Napokon, v období po vzbure sipáhíov tigre roztrhali za tri roky dvanásťtisíc päťsto päťdesiatštyri ľudí.

- Nuž, pane, či ste zabudli, že tieto zvieratá sú omofágovia?

- Omofágovia? - spýtal sa kapitán Hod.

- Áno, požierači surového mäsa. A Indovia tvrdia, že keď raz tigre ochutnajú ľudské mäso, iné už nechcú.

- Takže, pane?... - povedal Banks.

- Takže, pane, - usmial sa Mathias Van Guitt, - poslúchajú svoju prirodzenosť... A jesť predsa musia!

IV

Kráľovná Tarryaní

Predchádzajúcou dodávateľovou poznámkou sa skončila moja návšteva v Tarryaní. Bolo načase vrátiť sa do Steam Housu.

Kapitán Hod a Mathias Van Guitt sa veru nelúčili ako najlepší priatelia. Jeden chcel šelmy v Tarryaní chytať, druhý zase ničiť, a predsa ich tam bolo dosť pre obidvoch.

Dohodli sme sa, že sa budeme vzájomne navštevovať. Porozprávame si o pekných úlovkoch. Lovci Mathiasa Van Guitta boli skúsení, poznali všetky zákutia Tarryaní a mohli kapitánovi Hodovi poskytnúť dobré služby. Dodávateľ ich z povinnej zdvorilosti ponúkol kapitánovi k dispozícii, a to najmä Kálaganiho. Tento Ind prišiel do kraalu iba nedávno, no ukázal sa veľmi schopný, dalo sa naňho úplne spoľahnúť.

Na revanš kapitán Hod sľúbil, že keď bude môcť, pomôže pri chytaní šeliem, čo ešte chýbali v kolekcii Mathiasa Van Guitta.

Pred odchodom z kraalu sir Edward Munro, ktorý zrejme nezamýšľal často navštevovať dodávateľa, ešte raz sa poďakoval Kálaganimu za záchranu. Povedal mu, že v Steam House bude vždy vítaný.

Ind sa chladne uklonil. Nebolo na ňom vidieť, že by pri slovách muža, ktorý mu vďačil za život, pocítil nejaké zadosťučinenie.

Vrátili sme sa práve na večeru. Rozhovor sa, pochopiteľne, krútil okolo osoby Mathiasa Van Guitta.

- Tisíc čertov! Aké má ten dodávateľ krásne gestá! - vravel kapitán Hod. - Aký výber slov! Aké zvraty! No ak vidí v šelmách iba objekty na vystavovanie, mýli sa!

V nasledujúce dni, 27., 28. a 29. júna tak silne pršalo, že naši poľovníci, hoci boli veľmi nedočkaví, nemohli vyjsť zo Steam Housu. V takom nečase sa nedajú rozoznať stopy a šelmy ani nevychádzajú z brlohov, lebo vodu milujú práve tak ako mačky.

30. júna sa počasie zlepšilo. V ten deň sme sa chystali, že zostúpime do kraalu.

Dopoludnia nás prišlo navštíviť niekoľko horalov. Dopočuli sa, že do Himalájí pricestovala akási zázračná pagoda, a preto ich prihnala zvedavosť.

Títo domorodci od tibetských hraníc predstavovali krásne typy horalov a morálne aj fyzicky prevyšovali Indov z roviny. Boli to udatní, čestní bojovníci, vo všeobecnosti veľmi pohostinní.

Údajná pagoda ich nadchla, no Oceľový obor ich tak ohromil, že sa mu len-len nezačali klaňať. A to ešte odpočíval! Čo by tí statoční ľudia robili, keby ho videli chrliť oheň a dym a istým krokom stúpať do ich hôr!

Plukovník Munro prijal domorodcov milo. Niekoľkí z nich často prechádzali cez územie Nepálu k čínskym hraniciam. Rozhovor sa chvíľu krútil okolo tohto kraja, kde sa schovával Nana Sahib, keď po porážke sipáhíov ho prenasledovatelia dohnali až sem.

Horali nevedeli ani toľko, čo my. Zvesť o nabobovej smrti sa k nim však dostala a zdalo sa, že o nej nepochybujú. O nabobových spoločníkoch, ktorí ho prežili, nevedeli títo ľudia nič. Možno vraj prenikli hlbšie do Tibetu. No tam by ich bolo ťažko hľadať.

Ak plukovník Munro cestoval na sever polostrova s úmyslom, že si tu vyrieši nejasnosti okolo Nanu Sahiba, odpovede ho museli sklamať. Plukovník zamyslene počúval horalov, ale na rozhovore sa nezúčastnil.

Kapitán Hod im položil niekoľko otázok. Dozvedel sa totiž, že šelmy, najmä tigre, strašne vyčíňajú vo vonkajšom pásme Himalájí. Obyvatelia museli opustiť celé usadlosti, ba aj dediny. Zvery roztrhali viacero stád oviec i kôz. K tomu treba prirátať početné obete spomedzi domorodcov. Napriek značnej sume - tristo rupií za hlavu tigra - ktorú ponúkla vláda, sa nezdá, že by sa počet šeliem zmenšoval. Natíska sa otázka, či človeka úplne nevyženú z kraja.

A horali dodali, že tigre sa nezdržiavajú iba v Tarryaní. Všade tam, kde je na pláni vysoká tráva, kríky či dajaká húština, si tigre hľadajú úkryt.

Títo statoční ľudia mali dôvod, prečo o tigroch nezmýšľali tak dobre ako náš priateľ kapitán a Mathias Van Guitt.

Horali odišli celí nadšení, ako sme ich prijali. Sľúbili, že nás ešte prídu navštíviť. Po ich odchode sme dokončili prípravy a kapitán Hod, ja a naši dvaja spoločníci sme vykročili smerom k Tarryaní. Boli sme dobre vyzbrojení a pripravení na každé stretnutie.

Keď sme prišli na čistinku, kde sme šťastlivo vytiahli z pasce Mathiasa Van Guitta, dodávateľ sa nečakane ukázal pred nami. Nezaobišlo sa to bez náležitých ceremónií.

Zo šesť mužov, medzi nimi Kálagani, práve premiestňovalo z pasce do klietky tigra, čo sa tam v noci chytil.

Bolo to nádherné zviera. Kapitánovi Hodovi ho, pravdaže, bolo ľúto.

- O jedného menej v Tarryaní! - vzdychol si a spolu s ním Fox.

- O jedného viac vo zverinci! - povedal dodávateľ. - Ešte dva tigre, jeden lev, dva leopardy a budem môcť čestne prehlásiť, že som si splnil záväzky. Idete so mnou do kraalu, páni?

- Ďakujeme za pozvanie, ale dnes poľujeme pre seba, - odvetil kapitán Hod.

- Kálagani je vám k dispozícii, - navrhol dodávateľ. - Dobre pozná les a môže sa vám zísť.

- Radi ho prijmeme za sprievodcu.

- Tak teda, páni, veľa šťastia! - povedal Mathias Van Guitt. - Ale mi sľúbte, že všetko nevyhubíte!

- Dačo necháme aj vám! - odvetil kapitán Hod.

Mathias van Guitt nás krásnym úklonom pozdravil a zmizol pod stromami za svojou klietkou na kolesách.

- Poďme, priatelia, poďme! - vyzval nás kapitán Hod. - Za mojím štyridsiatym druhým!

- A za mojím tridsiatym ôsmym! - povedal Fox.

- Za mojím prvým! - dodal som ja.

Ale zrejme som to nepredniesol s náležitým zápalom, lebo kapitán Hod sa pri

mojich slovách usmial.

Potom sa obrátil ku Kálaganimu.

- Poznáš dobre Tarryaní?

- Prešiel som ho dvadsať ráz krížom-krážom vo dne i v noci, - odvetil Ind.

- Nepočul si o dajakom tigrovi, čo by sa potuloval na okolí kraalu?

- Počul, ale to je tigrica. Videli ju dve míle odtiaľto vyššie v lese a už niekoľko dní sa ju pokúšajú chytiť. Chcete, aby som...

- Či chceme! - prerušil ho kapitán Hod horiac nedočkavosťou.

Nasledovali sme teda Kálaganiho, a to bolo najlepšie, čo sme mohli urobiť.

Keďže v Tarryaní žije veľa šeliem, ktoré týždenne spotrebujú aspoň dva voly, ľahko sa dá vyrátať, že spôsobujú na polostrove obrovské škody.

No hoci sú tigre početné, netreba si predstavovať, že neustále pobehujú po krajine a že ich stretnete na každom kroku. Sú schované v brlohoch a von vychádzajú, len keď ich vyženie hlad. Koľko cestovateľov prešlo cez lesy a džungle, a nevideli ani jediného!

Preto, keď sa chystá na ne poľovačka, najprv sa musia nájsť chodníky, kadiaľ tigre zvyčajne prechádzajú. Najdôležitejšie je odhaliť potok alebo prameň, kam sa chodia napájať.

Ale to všetko nestačí. Treba ich privábiť. To sa urobí celkom ľahko. Na vhodné miesto obkolesené skalami alebo stromami sa položí štvrtka vola priviazaná o kôl. Niekde v blízkosti sa ukryjú poľovníci. Takto sa postupuje v lese.

Iné je to na rovine. Tu je najlepším pomocníkom človeka pri nebezpečnej naháňačke slon. No tieto zvieratá musia byť špeciálne vycvičené. Napriek tomu slony niekedy podľahnú panike, čo je veľmi nebezpečné pre poľovníkov na ich chrbtoch. A treba povedať, že tiger neváha zaútočiť na slona. Boj medzi človekom a tigrom sa potom odohráva na chrbte slona, ktorý sa v zmätku ženie ďalej, a väčšinou v ňom víťazí šelma.

Takto sa odohrávajú tradičné veľké poľovačky radžov a bohatých lovcov v Indii, ktoré sú hodné toho, aby ich zachytili v poľovníckych kronikách.

Kapitán Hod poľoval na tigre výlučne peši a takto s nimi aj bojoval.

Kráčali sme za Kálaganim, ktorý rezko napredoval. Správal sa odmerane jako všetci Indovia, málo rozprával a na otázky odpovedal stručne.

O hodinu sme zastali pri horskom potoku. Na jeho brehoch bolo vidieť čerstvé stopy. Uprostred malej čistinky trčal kôl a na ňom visela štvrtka vola.

Návnada už nebola celá, lebo sa do nej pustili šakaly, títo prefíkaní zlodeji medzi indickými zvieratmi, stále sa ženúci za dajakou korisťou. Táto však nebola určená im. Keď sme sa priblížili, z čistinky utieklo zo dvanásť šakalov.

- Kapitán, - ozval sa Kálagani, - tu budeme čakať na tigricu. Vidíte, že miesto je vhodné na postriežku.

Mohli sme sa usadiť na strome alebo sa skryť za skaly tak, aby sme mali na muške osamotený kôl.

Gúmi a ja sme sa usadili na jednom konári. Kapitán Hod a Fox vyliezli na dva duby oproti nám a našli si miesto tam, kde sa rozvetvovali prvé konáre.

Kálagani sa skryl za vysokú skalu, na ktorú mohol v prípade nebezpečenstva vyliezť.

Zviera by sa takto ocitlo obkľúčené zo všetkých strán a nemalo by vyviaznuť živé, pravda, ak by sa neprihodilo dačo neočakávané.

Vyčkávali sme. Šakaly neodišli ďaleko. Ich chrapľavý štekot sa stále ozýval v neďalekej húštine. Ale na čistinu sa už neodvážili.

Asi po hodine štekot zrazu ustal. Takmer súčasne zopár šakalov vyskočilo z kríkov, prebehlo cez čistinku a zmizlo v lese.

Kálagani nám dal spoza skaly znamenie a chystal sa liezť hore.

Iba blízkosť dajakej šelmy - nepochybne tigrice - mohla spôsobiť náhly ústup šakalov. Bolo sa treba prichystať na to, že zviera sa každú chvíľu zjaví na čistine.

Zbrane sme mali pripravené. Karabíny kapitána Hoda a jeho sluhu už mierili na miesto, odkiaľ vybehli šakaly. Stačil pohyb prstom, aby vyšiel výstrel.

Zazdalo sa mi, že konáre v húštine sa zachveli. Súčasne sa ozval praskot. Pohybovalo sa tam akési zviera, ale opatrne, pomaly. Iste nemohlo pre husté lístie zazrieť poľovníkov, ktorí ho čakali v úkryte. No inštinktom asi vycítilo, že miesto nie je preň bezpečné. Keby ho nebol hnal hlad a keby ho nebola lákala pachom štvrtka vola, nebolo by šlo ďalej.

A už sa zviera ukázalo za blízkym kríkom. No ešte zastalo, váhalo.

Súdiac podľa hlavy, bola to veľká, statná tigrica. Vlnivými pohybmi sa začala prikrádať ku koristi.

Podľa dohovoru sme ju nechali priblížiť sa ku kolu. Tigrica vetrila pri zemi, zdvíhala sa a guľatila chrbát ako obrovská mačka.

Odrazu zazneli dva výstrely z karabíny.

- Štyridsiaty druhý! - zvolal kapitán Hod.

- Tridsiaty ôsmy! - zvolal Fox.

Kapitán aj sluha vystrelili súčasne a rovnako dobre. Tigrica, zasiahnutá do srdca, sa natiahla na zem.

Kálagani pribehol ku zvieraťu. Aj my sme zoskočili dolu.

Tigrica sa nehýbala.

Komu však bolo treba pripísať zásluhu, že ju trafil smrteľne? Kapitánovi, či Foxovi? Na tom veľmi záležalo.

Zviera preto rozrezali. Srdce malo prestrelené dvoma guľkami.

- Nuž, každý bude mať polovicu! - s istým sklamaním vyhlásil kapitán.

- Polovicu, kapitán! - odvetil Fox rovnakým tónom.

Nazdávam sa, že ani jeden by za nič na svete nebol postúpil druhému čiastku, čo mu patrila.

Najdôležitejšie bolo, že zviera padlo bez boja a že útočníci sa neocitli v nebezpečenstve. To sa pri poľovačkách na tigre málokedy stáva.

Fox a Gúmi zostali na mieste, aby odrali z tigra kožu s nádhernou kožušinou. Kapitán Hod a ja sme sa vrátili do Steam Housu.

Nemám v úmysle zaznačovať všetky naše príhody v Tarryaní. Spomeniem iba také, čo sú nejakým spôsobom výnimočné. Preto zostanem pri konštatovaní, že aj v nasledujúcich dňoch kapitán Hod a Fox mali čo robiť a boli spokojní.

10. júla sa im pri poľovačke z ohrady pošťastil ďalší úlovok, a zase bez väčšieho nebezpečenstva. Poľovnícke ohrady sú prispôsobené postriežke na veľké šelmy. Je to akási menšia pevnosť a zvyčajne stojí na brehu potoka, kam zvieratá chodia piť. V ohrade je niekoľko strieľní. Šelmy vídajú takéto stavby, sú na ne zvyknuté, a preto sa dajú oklamať. No aj tu, ako všade inde, platí, že treba strieľať presne. Ak príde k boju, ani hradby často nezachránia poľovníka pred rozzúrenou šelmou, ktorá sa obdivuhodným skokom prenesie ponad ne.

A práve to sa stalo v tomto prípade, ako uvidíme ďalej.

Bol s nami aj Mathias Van Guitt. Možno dúfal, že ak tiger utŕži iba menšie zranenie, odvedie si ho do kraalu a vylieči ho.

V ten deň sme mali do činenia s troma tigrami. Po prvých výstreloch sa vrhli na steny ohrady. Dvaja padli pri druhom výstrele, práve keď preliezali cez ohradu. Tretí sa skotúľal dnu s poraneným plecom. Nebol zasiahnutý smrteľne.

- Tohto budeme mať živého! Živého! - trochu nerozmyslene skríkol Mathias Van Guitt.

Ani nestačil dopovedať, tiger naňho skočil, zvalil ho na zem a už by bolo bývalo po dodávateľovi, keby kapitán Hod nebol strelil zvieraťu do hlavy.

Mathias Van Guitt šikovne vstal.

- Ech! Kapitán! - mohli ste ešte počkať! - zvolal namiesto poďakovania.

- Počkať?... A na čo? - spýtal sa kapitán Hod. - Aby vám zviera rozdrapilo hruď?

- Škrabnutie nie je smrteľné!

- V poriadku! Druhý raz počkám! - pokojne odvetil kapitán Hod.

Ale tentoraz tiger bol už mŕtvy a mohli z neho vyrobiť iba predložku do spálne. Dodávateľ bol teda smutný, no pre kapitána Hoda táto šťastná výprava znamenala štyridsiateho druhého tigra a pre Foxa tridsiateho ôsmeho, ak k tomu neprirátame každému po pol tigrice.

Nemyslite si však, že na našom himalájskom stanovisku sa konali len samé veľké poľovačky. To by pán Parazard nebol dovolil. Na našom stole sa striedala najrozličnejšia zverina, ktorej bolo v okolí Steam Housu hojne: antilopy, kamzíky, dropy, prepelice, zajace.

Na výpravách do Tarryaní sa Banks zvyčajne nezúčastňoval. Poľovačky ho nijako nepriťahovali, kým mňa začínali čoraz väčšmi vábiť. Inžiniera zrejme lákali vyššie položené oblasti Himalájí. Plukovník Munro mu sľúbil, že ho bude sprevádzať, a tak sa inžinier Banks tešil na výlety.

V skutočnosti si vyšli do hôr len asi dvakrát. Inžinier si všimol, že odvtedy, ako sme sa usadili na našom letovisku, sir Edward Munro je akýsi ustarostený. Menej hovoril, držal sa v ústraní a ustavične sa o čomsi dohovárali so seržantom Mac Neilom. Že by kuli dajaký plán, ktorý nechceli prezradiť ani inžinierovi Banksovi?

13. júla nás prišiel navštíviť Mathias Van Guitt. Nemal také šťastie ako kapitán Hod, lebo mu do zverinca nepribudol nový hosť. Tigre, levy a leopardy sa akosi nechceli dať chytiť. Asi sa im nepáčilo pomyslenie, že by ich mali vystavovať kdesi daleko na západe. Preto bol dodávateľ mrzutý.

Mathiasa Van Guitta sprevádzali dvaja lovci a Kálagani.

Poloha nášho letoviska a jeho krásne okolie sa nášmu dodávateľovi veľmi zapáčili. Plukovník Munro ho pozval na večeru. Mathias Van Guitt pozvanie s radosťou prijal.

No predtým si chcel popozerať Steam House, ktorý svojím pohodlným vybavením kontrastoval so skromným zariadením kraalu. Dodávateľ sa pochvalne zmienil o oboch pojazdných domoch, ale Oceľový obor ho vôbec nenadchol. Prírodovedec ako on musel zostať chladný pred výtvorom z oblasti mechaniky. Ako by mohol schvaľovať, že dakto vyrobí umelé zviera, nech by bolo akokoľvek pozoruhodné!

- Nerozmýšľajte zle o našom slonovi, pán Mathias Van Guitt! - povedal mu Banks. - Je to mocné zviera! Ak by bolo treba, bez ťažkostí utiahne naše dva prívesy i všetky klietky vášho pojazdného zverinca!

- Mám svoje byvoly! - odvetil dodávateľ. - Dávam prednosť ich istému a pokojnému kroku.

- Oceľový obor sa nebojí tigrích pazúrov! - zvolal kapitán Hod.

- Isteže, páni, - odvetil Mathias Van Guitt. - No prečo by naň šelmy útočili? Načo by im bolo plechové mäso?

Ak prírodovedec bol k nášmu slonovi ľahostajný, Indovia, a najmä Kálagani, ho hltali očami. Bolo vidieť, že ich obdiv sa mieša s poverčivou úctou.

Kálagani vyzeral veľmi prekvapený, keď inžinier zopakoval, že Oceľový obor je mocnejší ako všetok záprah v kraale. Pri tejto príležitosti kapitán Hod s radosťou vyrozprával naše dobrodružstvo s troma slonmi princa Guru Singha. Dodávateľ sa iba pochybovačne usmial, no nepovedal nič.

Večera prešla vo výbornej nálade. Mathias Van Guitt sa nenechal ponúkať. Komoru sme mali plnú úlovkov z posledných poľovačiek a pán Parazard sa v ten deň prekonal.

Pivnica Steam Housu tiež prispela k pohode dobrými nápojmi. Zdalo sa, že náš hosť ich vie oceniť, najmä zo tri poháre francúzskeho vína, pri ktorých nenapodobiteľne mľaskal jazykom.

Po večeri, keď sme sa mali lúčiť, na Mathiasovi Van Guittovi bolo vidieť, že víno mu nielenže stúplo do hlavy, ale kleslo aj do nôh. Pohyboval sa dosť neisto.

Rozlúčili sme sa ako najlepší priatelia na svete. Vdaka svojim spoločníkom sa Mathias Van Guitt mohol pustiť na spiatočnú cestu do kraalu.

16. júla jedna príhoda takmer spôsobila roztržku medzi dodávateľom a kapitánom Hodom.

Kapitán totiž zastrelil tigra, práve keď ten vchádzal do pasce s padacími dvermi. Kapitán tak dostal svojho štyridsiateho tretieho a dodávateľ prišiel o ôsmeho tigra.

Po živej výmene názorov sa dobré vzťahy medzi kraalom a Steam Housom obnovili, lebo do sporu zasiahol plukovník Munro. Kapitán Hod sľúbil, že nechá na pokoji tigre, ktoré by "mali v úmysle" dať sa chytiť do niektorej z pascí Mathiasa Van Guitta.

V nasledujúcich dňoch bolo veľmi zlé počasie. Chtiac-nechtiac sme museli zostať v Steam House. Želali sme si, aby sa obdobie daždov skončilo. Keďže už trvalo tri mesiace, naše želanie sa malo čoskoro splniť. Podľa Banksovho plánu sme mali na našom letovisku stráviť ešte šesť týždňov.

23. júla niekoľko horalov prišlo po druhý raz navštíviť plukovníka Munra. Ich dedina Suari bola vzdialená iba päť míľ od nášho tábora na hornej hranici pásma Tarryaní.

Jeden z nich nám povedal, že v ich kraji niekoľko týždňov strašne vyčíňa akási tigrica. Stáda sa zmenšujú zo dňa na deň a v bezpečí nie sú domáce zvieratá, ba ani ľudia. Obyvatelia dediny vraj už pomýšľajú, že odídu. Na krvilačné zviera neplatia nijaké pasce, jamy a návnady. Tigrica sa postupne zaraduje medzi obávané šelmy, aké sa zapísali do pamäti starých horalov.

Vieme si predstaviť, ako toto rozprávanie vzrušilo kapitána Hoda. Hned sa ponúkol, že horalov odprevadí do dediny Suari a že im ako skúsený poľovník pomôže. Nazdávam sa, že títo statoční ľudia rátali s takou ponukou.

- Pôjdete, Maucler? - spýtal sa ma kapitán Hod ľahostajne, akoby nechcel ovplyvniť moje rozhodnutie.

- Samozrejme, - odvetil som. - Nechcel by som prísť o takú zaujímavú výpravu.

- Tentoraz pôjdem s vami aj ja, - ponúkol sa inžinier.

- Výborný nápad, Banks!

- Áno Hod, chcel by som vás vidieť pri poľovačke.

- A ja pri tom nebudem? - spýtal sa Fox.

- Ach! Intrigán! - zvolal kapitán Hod. - Nenahneval by sa, keby mu pribudla druhá polovica k tigrici! Áno, Fox! Áno, budeš pri tom!

Keďže sme mali opustiť Steam House na niekoľko dní, Banks sa spýtal plukovníka, či by s nami nešiel do dediny Suari.

Sir Edward Munro s poďakovaním odmietol. Vraj počas našej neprítomnosti si prezrie s Gúmim a seržantom Mac Neilom stredné himalájske pásmo nad oblasťou Tarryaní.

Banks nenástojil.

Rozhodli sme sa, že ešte v ten deň odídeme do kraalu a poprosíme Mathiasa Van Guitta, aby nám poskytol niekoľko lovcov, ktorí nám mohli byť veľmi užitoční.

Okolo poludnia sme prišli do kraalu. Poinformovali sme Van Guitta, čo zamýšľame urobiť. Vôbec neskrýval uspokojenie, keď sa dozvedel o výčinoch tigrice. "Aspoň mačkovité šelmy z indického polostrova stúpnu u znalcov na cene," povedal. Potom nám dal k dispozícii troch Indov, nerátajúc Kálaganiho, vždy ochotného vykročiť v ústrety nebezpečenstvu.

Napred sa však dohodlo, že keby sa tigrica dala chytiť živá - hoci to nebolo pravdepodobné - patrila by Mathiasovi Van Guittovi. Aká by to bola atrakcia, keby na mrežiach klietky visel oznam, že vnútri je jedna z kráľovien Tarryaní, čo zhltla aspoň sto tridsať osôb obidvoch pohlaví!

Asi o druhej sme vyšli z kraalu. Stúpali sme šikmo do kopca smerom na východ a pred štvrtou sme boli v Suari.

Tam panika práve dosiahla vrchol. Ráno tigrica odvliekla do lesa ženu, na ktorú sa nečakane vrhla pri potoku.

Prijali nás pohostinne v dome bohatého horala. Náš hostiteľ mal najviac dôvodov, aby sa sťažoval na tigricu. Rád by bol za jej kožu zaplatil aj niekoľko tisíc rupií.

- Kapitán Hod, pred niekoľkými rokmi tigrica donútila utiecť obyvateľov trinástich dedín v centrálnych oblastiach. Zostalo tam nevyužitých dvesto päťdesiat štvorcových míľ dobrej pôdy. Ak to bude dalej pokračovať, vyľudní sa celá provincia! - povedal nám hostiteľ.

- A použili ste všetky dostupné prostriedky? - spýtal sa Banks.

- Všetky, pán inžinier! Pasce, jamy, dokonca návnady otrávené strychnínom. A nebolo to nanič!

- Priateľu, - povedal kapitán Hod, - netvrdím, že vám pomôžeme, ale budeme sa o to zo všetkých síl usilovať!

Len čo sme sa v dedine ubytovali, hneď, ešte v ten deň, sme zorganizovali hon. Pripojilo sa k nám zo dvadsať horalov, ktorí dokonale poznali územie, kde sa mal hon na tigricu odohrávať.

Banks, hoci nebol poľovníkom, sledoval celé podujatie s veľkým záujmom.

Počas troch dní, 24., 25. a 26. júla sme bezvýsledne prehľadávali okolie. Pritom kapitán zastrelil dva tigre, s ktorými vôbec nerátal.

Nášmu hostiteľovi sa stratil z pasienka pri dedine byvol. Našli sa z neho iba zvyšky. Stalo sa to niekedy nad ránom a pôvodca "premysleného zločinu", ak by sme mali použiť právnický termín, nemohol zájsť daleko.

Indovia z dediny nepochybovali, že byvola ukradla tigrica.

- Bol to môj strýko, to mohol urobiť iba on! - povedal nám jeden horal.

"Môj strýko" - takto Indovia vo všeobecnosti nazývajú tigra. Označenie má pôvod vo viere, že predkovia sa po smrti usídlili v tele mačkovitých šeliem.

Tentoraz by však bolo bývalo namieste označenie "moja teta".

Rozhodli sme sa, že nebudeme čakať do večera, ale že sa za zvieraťom pustíme hned. Pravdepodobne zaliezlo do brloha a nevylezie z neho skôr ako o dva či tri dni.

Začali sme teda hľadať. Od miesta, kde tigrica zaútočila na byvola, viedli krvavé stopy. Smerovali k nízkemu lesíku, ktorý už viac ráz prehľadali, ale nikdy v ňom nič neobjavili. Preto sme sa dohodli, že okolo húštia vytvoríme kruh, takže zviera cezeň nebude môcť uniknúť, aby ho niekto nezbadal.

Horali sa mali pohybovať smerom do stredu a kruh postupne zmenšovať. Kapitán Hod, Kálagani a ja sme stáli na jednej strane, Banks a Fox oproti nám. Neustále sme boli v spojení s ľudmi z kraalu a z dediny. Každé miesto na obvode kruhu bolo nebezpečné, pretože sa nevedelo, kadiaľ sa tigrica pokúsi uniknúť. Nebolo pochýb o tom, že zviera je v lesíku. Stopy sa v ňom totiž končili. Nevedelo sa, či tu má tigrica svoj brloh, keďže sa ho predtým márne pokúšali nájsť.

Bolo osem hodín ráno. Dohodli sme sa na postupe a kruh sa začal pomaličky zužovať. Po polhodine sme sa ocitli pred prvými stromami. Nič sa neprihodilo, o zvierati ani chýru. Pomyslel som si, že sa možno namáhame zbytočne.

Od tej chvíle sme sa už nevideli navzájom všetci, videli sa iba tí, čo stáli najbližšie pri sebe na obvode kruhu. No postupovať bolo treba v dokonalom súlade.

Vopred sme sa dohodli, že ten, kto vojde do lesa prvý, na znamenie vystrelí.

Signál dal kapitán Hod, ktorý šiel stále vpredu. Pozrel som sa na hodinky. Bolo osem hodín tridsaťpäť minút.

O štvrťhodinu sa kruh zmenšil, až sa dotýkal druh druha. Ocitli sme sa v najväčšej húštine.

Ticho narúšal len praskot konárov, čo sa nám pri všetkej opatrnosti lámali pod nohami.

Vtom sa ozval rev.

- Zviera je tam! - zvolal kapitán Hod a ukázal na otvor do jaskyne, nachádzajúcej sa pod kopou skál, nad ktorou rástlo zopár väčších stromov.

Kapitán Hod sa nemýlil. Ak to aj nebol stály brloh tigrice, utiahla sa ta dočasne, lebo ju prenasledoval húf poľovníkov.

Hod, Banks, Fox, Kálagani a niekoľko ľudí z kraalu sa priblížili k úzkemu otvoru, kde sa končili krvavé stopy.

- Treba vniknúť dovnútra! - povedal kapitán Hod.

- Nebezpečný krok! - poznamenal Banks. - Ten, kto pôjde prvý, riskuje vážne zranenie.

- Ja pôjdem! - nástojil Hod prezerajúc si karabínu, či je pripravená na výstrel.

- Až po mne, kapitán! - ozval sa Fox a už sa zohol k otvoru jaskyne.

- Nie, Fox, nie! To nie je pre teba!

- Ale, kapitán! - prosíkal Fox s odtieňom výčitky v hlase. - Zaostávam za vami o sedem...

Títo dvaja by sa v takej chvíli boli hádam pustili do rátania tigrov!

- Nepôjde ta ani jeden, ani druhý! - zvolal inžinier Banks. - Nie! Nepustím vás...

- Možno by sa našiel spôsob, - prerušil inžiniera Kálagani.

- Aký?

- Vydymiť brloh, - odvetil Ind. - Zviera tak prinútime vyliezť. Nebudeme toľko riskovať a vonku ho ľahšie zabijeme.

- Kálagani má pravdu, - povedal Banks. - Priatelia, doneste suché drevo a trávu! Obložte dobre otvor! Vietor zaženie plamene a dym dovnútra. Zviera sa buď upečie, alebo utečie!

- Utečie! - povedal Ind.

- Dobre! - súhlasil kapitán Hod. - Budeme tu stáť a náležite ho privítame!

- O chvíľu sa pred vchodom do jaskyne nahromadilo raždie, suchá tráva i drevo, keďže v lesíku bolo všetkého dosť.

Vnútri sa nič nehýbalo. V tmavej diere, ktorá musela byť hlboká, sa nič neukazovalo. No nemýlili sme sa, vyšiel stadiaľ rev.

Najprv sa chytila tráva, potom začalo horieť všetko. Vietor zrážal hustý dym do jaskyne, takže vnútri bol iste takmer nedýchateľný vzduch.

Po druhý raz sa ozval rev, tentoraz silnejší. Zviera sa cítilo ohrozené. Pripravilo sa na skok, aby sa v diere neudusilo.

Stáli sme šikmo k otvoru vedľa skaly a schovávali sme sa za kmene stromov, aby sme sa uchránili pred nárazom pri prvom skoku zvieraťa.

Kapitán si vybral iné miesto a treba uznať, že najnebezpečnejšie. Čakal pri jedinom priechode v húští, kadiaľ sa tigrica mohla pustiť na útek. Hod si kľakol na zem a oprel si karabínu o plece, aby mal istý zásah. Bol nehybný ako socha.

Neprešli ani tri minúty a ozvalo sa tretie zarevanie, či skôr chrčanie dusiaceho sa zvera. Plamene sa na okamih rozostúpili a v kúdoloch dymu sa zjavilo obrovské telo.

Bola to tigrica.

- Páľ! - skríkol Banks.

Zaznelo desať výstrelov, no ako sme neskôr zistili, ani jedna guľka tigricu nezasiahla. Všetko sa odohralo priveľmi rýchlo. A navyše zviera bolo zahalené dymom, takže sa naň nedalo presne zamieriť.

Po prvom skoku nasledoval druhý, ešte dlhší, ktorým sa tigrica chcela dostať do húštiny.

Kapitán Hod chladnokrvne čakal. Zachytil tigricu v letku, no guľka ju iba škrabla na pleci.

V okamihu sa tigrica vrhla na nášho druha, prevrátila ho a labou mu šla rozbiť hlavu...

Vtom vyskočil Kálagani so širokým nožom v ruke.

Od hrôzy sme vykríkli. Odvážny Ind sa hodil na zviera a schmatol ho za krk, práve keď jeho pravá laba už-už dopadala na kapitánovu lebku.

Prekvapené zviera odsotilo Inda a vrhlo sa naň.

No vyskočil aj kapitán Hod, schytil nôž, čo vypadol Kálaganimu, a istou rukou

ho ponoril do hrude zvieraťa.

Tigrica sa skotúľala na zem.

Celý tento výjav sa odohral za niekoľko sekúnd.

Kapitán Hod ešte kľačal, keď sme pribehli k nemu. Kálagani sa práve dvíhal. Plece mal zakrvavené.

- Tigrica je mŕtva! Tigrica je mŕtva! - kričali domorodci.

A bola naozaj mŕtva. Aké nádherné zviera! Od papule po koniec chvosta merala desať stôp. Mala mocné telo a obrovské laby s dlhými ostrými pazúrmi, akoby vybrúsenými na brúse.

Kým sme obdivovali šelmu, rozhnevaní Indovia ju zahŕňali nadávkami.

Kálagani pristúpil ku kapitánovi Hodovi.

- Ďakujem, kapitán! - povedal mu.

- Akože! - zvolal kapitán Hod. - Môj milý, ja sa musím poďakovať tebe! Bez tvojej pomoci by kapitán prvej eskadróny karabinierov kráľovskej armády už nebol nažive!

- Nebyť vás, bol by som mŕtvy! - chladne odvetil Ind.

- Ech! Tisíc čertov! Či si sa nevrhol s nožom v ruke na tigricu, práve keď mi chcela rozbiť lebku?

- Ale vy ste ju zabili, kapitán, a je to váš štyridsiaty šiesty tiger!

- Hurá! Hurá! - kričali Indovia. - Sláva kapitánovi Hodovi!

Kapitán si právom mohol pripísať tigricu na svoj zoznam. Kálaganimu na znak uznania mocne stisol ruku.

- Poďte s nami do Steam Housu, - navrhol Kálaganimu inžinier Banks. - Plece máte roztrhané od pazúrov. V lekárničke nájdeme dačo na vašu ranu.

Kálagani súhlasne prikývol. Rozlúčili sme sa s horalmi zo Suari, ktorí nám veľmi ďakovali, a vykročili sme ku Steam Housu.

Ostatní lovci sa vracali do kraalu. Mathias Van Guitt iste bude smútiť, keď prídu s prázdnymi rukami, lebo počítal s "kráľovnou Tarryaní". Treba uznať, že nebolo v našich silách chytiť ju živú.

Okolo poludnia sme prišli do Steam Housu. Tam nás čakalo prekvapenie. Plukovník Munro, seržant Mac Neil a Gúmi odišli.

Z lístka adresovaného Banksovi sme sa dozvedeli, že sa nemáme znepokojovať, že sir Edward Munro si chce objasniť isté pochybnosti týkajúce sa Nanu Sahiba a že preto ide k nepálskym hraniciam. Vráti sa vraj skôr, ako máme odísť z Himalájí.

Všimol som si, že pri čítaní lístku Kálaganimu unikol pohyb vyjadrujúci nesúhlas.

Čo to malo znamenať? Že by som sa bol zmýlil?

V

Nočný útok

Plukovníkov odchod nás dosť znepokojil. Bolo zrejmé, že súvisí s jeho minulosťou, ktorú sme považovali za uzavretú. Čo robiť? Vydať sa po stopách sira Edwarda Munra? Nevedeli sme, ktorým smerom šiel, na ktoré miesto nepálskych hraníc sa vybral. Zjavné bolo aj to, že plukovník sa bál námietok svojho priateľa Banksa, a preto sa mu o ničom nezmienil. Inžinier veľmi ľutoval, že šiel s nami na poľovačku.

Nedalo sa robiť iné, len čakať. Plukovník Munro sa iste vráti pred koncom augusta, lebo dovtedy sme plánovali ostať v horách. Potom sme sa chceli vydať juhozápadnou cestou do Bombaja.

Kálagani, o ktorého sa inžinier Banks dobre postaral, pobudol v Steam House iba deň. Vyzeralo to, že rana sa mu rýchlo zrastie, a preto sa hned vrátil do kraalu.

Mesiac august sa začal prudkými daždami. V takom počasí by aj žaby začali kýchať, ako vravel kapitán Hod. No podľa všetkého to mal byť menej daždivý mesiac ako júl. Očakávali sme, že budeme častejšie podnikať výpravy do Tarryaní.

Naďalej sme chodievali do kraalu. Mathias Van Guitt bol nespokojný. Z tábora mienil odísť v prvých septembrových dňoch, a ešte stále mu chýbali do počtu dva tigre, jeden lev a dva leopardy. Nebol si istý, či vôbec svoj zverinec skompletizuje.

Akoby náročky Mathias Van Guitt dostával práve takých hostí, ktorých nepotreboval. Tak napríklad 4. augusta sa do jednej pasce chytil krásny medveď. Boli sme vtedy v kraale. Lovci ta priviezli v pojazdnej klietke veľkého väzňa s čiernou kožušinou, s ostrými pazúrmi a s chlpatými ušami, čo sú typické znaky medvedovitých šeliem v Indii.

- Ech! Načo mi je tento ploskochodec! - zvolal dodávateľ a pokrčil plecami. Pre Indov bol tento medveď bratom, podobne ako predtým tigra nazvali strýkom.

Mathias Van Guitt, ako sa zdalo, nebral príbuzenský vzťah na vedomie a bol rozmrzený. Nemohol sa uspokojiť s medveďom, keď potreboval tigra. Nechcel ho zbytočne živiť, lebo výdavky by sa mu nevrátili. Indický medveď nie je na európskych trhoch vzácny. Nemá takú cenu ako americký grizzly alebo ľadový medveď. Mathias Van Guitt bol dobrý obchodník, a tak sa nezaujímal o zviera, ktoré bolo ťažko predať.

- Chcete ho? - spýtal sa kapitána Hoda.

- A čo by som si s ním počal? - spýtal sa kapitán.

- Urobíte si z neho bifteky, ak smiem použiť tento druh obrazného vyjadrenia, - povedal dodávateľ.

- Vyjadrovať sa obrazne je dovolené, ak nemáme poruke vhodnejší výraz a ak sa tým vystihne myšlienka, - vážne odvetil Banks.

- Aj ja si to myslím, - súhlasil dodávateľ.

- Tak čo, Hod, beriete si medveďa pána Van Guitta, alebo nie? - obrátil sa Banks ku kapitánovi.

- Namojdušu nie, odvetil kapitán Hod. - Keď už medveďa zabijeme, prosím, môžeme jesť medvedie bifteky; no zabiť medveďa iba preto, aby sme si z neho urobili bifteky, to mi je proti srsti!

- Teda pusťte toho ploskochodca na slobodu! - obrátil sa Mathias Van Guitt k lovcom.

Poslúchli ho. Klietku vyviezli von z kraalu a jeden Ind otvoril dvierka.

"Brat" medveď, ktorý akoby sa hanbil za svoje položenie, sa nedal dva razy núkať. Pokojne vyliezol z klietky, pokýval hlavou, čo sa mohlo vysvetliť ako poďakovanie, a odišiel spokojne si mrmlúc.

- Urobili ste dobrý skutok, pán Van Guitt, - povedal Banks. - To vám prinesie šťastie.

Inžinier Banks netušil, že sa jeho predpoveď splní. 6. augusta dodávateľ získal do svojho zverinca jednu z chýbajúcich šeliem.

Stalo sa to takto.

Mathias Van Guitt, kapitán Hod a ja v sprievode Foxa, strojvodcu Storra a Kálaganiho sme sa od skorého rána predierali hustým porastom pistácií, keď k nám doľahol tlmený rev.

Zomkli sme sa dohromady, pripravili sme si pušky a zamierili sme k podozrivému miestu.

Po päťdesiatich krokoch nás dodávateľ zastavil. Podľa revu uhádol, o aké zviera ide, a obrátil sa ku kapitánovi Hodovi.

- Predovšetkým zbytočne nestrieľajte! - povedal.

Potom nám pokynul, aby sme zostali stáť, a on vykročil dopredu.

- Lev! - zvolal odrazu.

Na konci silného povrazu upevneného o hrubý konár v rázsoche sa trepotalo zviera.

Bol to lev, lev bez hrivy - čím sa tunajšie levy líšia od svojich príbuzných v Afrike - ale zato skutočný lev, ktorého Mathias Van Guitt tak veľmi potreboval.

Zviera viselo za prednú nohu, slučkou pevne stiahnutú, a zúfalo sa hádzalo. Kapitán Hod napriek dodávateľovmu odporúčaniu chcel vystreliť.

- Nestrieľajte, kapitán! Zaprisahám vás, nestrieľajte! - skríkol Mathias Van Guitt.

- Ale...

- Nie, nie! Vravím vám! Ten lev sa chytil do mojej pasce a patrí mne! Išlo o jednoduchú, no dôvtipnú pascu - šibenicu.

Silný povraz je priviazaný na pevnom a ohybnom konári. Konár je ohnutý k zemi tak, že koniec povrazu, ktorý vytvára slučku, je v záreze kolu zakopaného do zeme. Na kôl sa položí návnada takým spôsobom, že keď sa jej chce zviera dotknúť, musí vsunúť do slučky buď hlavu, alebo niektorú nohu. Len čo to urobí, povraz vyskočí zo zárezu na kole, konár sa vyšvihne hore a zviera s ním. Súčasne sa po povraze zošmykne ku slučke ťažký kus dreva, ešte väčšmi ju stiahne, aby sa pri pohyboch obesenca neuvoľnila.

V indických lesoch sa takýto druh pasce veľmi často používa. Neverili by ste, ako ľahko sa doň šelmy dajú chytiť.

Najčastejšie šelma vtiahne do slučky hlavu, povraz ju stiahne a uškrtí. Súčasne jej rozbije hlavu ťažký drevený valec. No lev, čo sa pred nami zmietal v pasci, sa chytil za labu. Bol teda živý a mohol sa zaradiť medzi dodávateľových hostí vo zverinci.

Nadšený Mathias Van Guitt vyslal Kálaganiho do kraalu, aby odtiaľ priviezli pojazdnú klietku. Dovtedy sme mohli pozorovať zviera, ktoré sa v našej prítomnosti správalo ešte zúrivejšie ako predtým.

Dodávateľ ho nespúšťal z očí. Chodil okolo stromu, ale si dával pozor, aby ho nezasiahli levove pazúry.

Po polhodine sa ukázali dva byvoly ťahajúce klietku. Lovci do nej s námahou prepravili chytené zviera a potom sme zamierili do kraalu.

- Už som si začínal zúfať, - povedal nám Mathias Van Guitt. - Medzi lesnými zvieratami Indie nežije veľa levov. Môžem si blahoželať, že som ulovil túto šelmu. Bude robiť česť môjmu zverincu!

Od toho dňa Mathias Van Guitt nemal dôvod sa sťažovať.

Bolo už 15. augusta. Plukovník Munro neprichádzal. Nič sme o ňom nevedeli. Banks sa veľmi znepokojoval, hoci to nechcel dať najavo. Vypytoval sa Kálaganiho, ktorý poznal kraj pri nepálskych hraniciach, aké nebezpečenstvá by mohli hroziť sirovi Edwardovi Munrovi na týchto nezávislých územiach. Ind ho ubezpečil, že v spomínaných končinách nezostal jediný stúpenec Nanu Sahiba. Kálagani akoby ľutoval, že si ho plukovník nevybral za sprievodcu. Mohol mu dobre poslúžiť, lebo v kraji poznal každý chodník. No teraz sa už nedalo nič robiť.

Kapitán Hod a Fox dalej podnikali výpravy do Tarryaní.

Za pomoci lovcov z kraalu sa im podarilo zabiť tri stredne veľké tigre. Pritom veľa riskovali. Dva tigre si pripísal kapitán, jedného jeho sluha.

Kapitán Hod, ktorý chcel pred odchodom z Himalájí dosiahnuť okrúhle číslo päťdesiat, mal na svojom účte štyridsaťosem tigrov. Fox tridsaťdeväť, nerátajúc nebezpečného pantera.

20. augusta sa chytil do jednej z jám predposledný tiger Mathiasa Van Guitta. Dovtedy sa tigre týmto nástrahám či už inštinktívne alebo náhodou vyhýbali. Zviera sa pri páde poranilo, ale nie vážne. Uzdraví sa za niekoľko dní, a keď ho odovzdajú obchodníkovi v Hamburgu, nebude na ňom nič vidieť.

Podľa mienky odborníkov je používanie jám barbarstvom. Ak chceme zviera zabiť, každý prostriedok je dobrý. No ak ho chceme chytiť živé, jamy nie sú najvhodnejšie, lebo často bývajú hlboké pätnásť i dvadsať stôp - tie sú určené pre slony - a zviera pri páde zahynie. Z desiatich sa nájde sotva jedno, čo nie je smrteľne zranené. Aj v Mysore, kde sa tento spôsob veľmi rozšíril, je už chytanie do jám na ústupe, ako nám povedal Mathias Van Guitt.

Vo zverinci kraalu chýbal iba jeden tiger. Mathias Van Guitt by ho už bol rád videl v klietke. Čím skôr chcel odísť do Bombaja.

Tento posledný tiger sa mal čoskoro ukázať v klietke, no za akú cenu! To treba podrobne vyrozprávať, lebo zviera nás vyšlo naozaj veľmi draho.

Na noc 26. augusta kapitán Hod naplánoval výpravu. Počasie sa ukazovalo vhodné na poľovačku, obloha bola jasná, mesiac v poslednej štvrti. Všade panovalo ticho. Ak je noc veľmi tmavá, šelmy nerady vychádzajú z brlohov. Najlepšie im vyhovuje pološero. A v tú noc - dakedy po polnoci - mal práve zasvietiť rožok mesiaca.

Jadro výpravy tvorili Hod, Fox, Storr a ja. Dodávateľ, Kálagani a niekoľkí Indovia sa k nám mali pridať.

Po večeri sme sa rozlúčili s inžinierom Banksom, ktorý odmietol ísť s nami. Zo Steam Housu sme vyšli okolo siedmej a o ôsmej sme prišli do kraalu. Po ceste sa nám nič neprihodilo.

Mathias Van Guitt práve dovečeral. Prijal nás obradne, ako to mal vo zvyku. Dohodli sme sa na spoločnom postupe.

Išlo o postriežku na brehu bystriny, ktorá tiekla v úžľabine vzdialenej dve míle od kraalu. Chodieval ta párik tigrov. Návnady na tom mieste nebolo. Podľa mienky Indov by to bolo zbytočné. Pri poslednom hone v Tarryaní sa ukázalo, že smäd doženie tigre na dno úžľabiny. Nebolo ťažké nájsť si pri bystrine vhodné stanovisko.

Z kraalu sme chceli vyjsť až po polnoci. Keďže bolo iba osem hodín, mali sme pred sebou kopu času.

- Páni, - povedal nám Mathias Van Guitt, - celé moje obydlie je vám k dispozícii. Navrhujem, aby ste si šli ľahnúť ako ja. Budeme vstávať nezvyčajne skoro a niekoľko hodín spánku nám dobre padne.

- Chce sa vám spať, Maucler? - spýtal sa ma kapitán Hod.

- Nie, - odvetil som. - Nemám rád, keď ma vytrhnú zo spánku. Radšej sa budem prechádzať.

- Ako sa vám páči, páni, - odvetil dodávateľ. - Mne sa priam kŕčovite zatvárajú viečka, čo sa mi chce spať. Vidíte, že sa už len potácam.

A Mathias Van Guitt zdvihol ruku, zaklonil hlavu i trup dozadu a niekoľkokrát významne zívol.

Keď sa takto do vôle "napotácal", naposledy nám zakýval, vošiel do domu a určite hneď aj zaspal.

- Čo budeme robiť my? - spýtal som sa.

- Prechádzajme sa, Maucler, - odvetil mi kapitán Hod. - Poprechádzajme sa po kraale. Noc je krásna. Budeme sa cítiť lepšie, ako keby sme si na tri či štyri hodiny ľahli. A navyše, spánok je síce náš dobrý priateľ, no často dá na seba dlho čakať.

Tak sme sa túlali po kraale. Chvíľami sme sa zhovárali a chvíľami sme mlčali pohrúžení do úvah. Storr, ktorého "priateľ spánok" nenechával dlho čakať, si ľahol pod strom a už spal. Lovci aj pohoniči sa zhromaždili do svojho kúta a všetci pospali. V ohrade nikto nebdel. Strážiť ani nebolo potrebné, lebo kraal bol uzavretý, obkolesený pevnými palisádami.

Kálagani sa šiel presvedčiť, či je brána dobre zavretá. Keď sa vracal, zaželal nám dobrý večer a pobral sa ku svojim druhom.

Kapitán Hod a ja sme zostali úplne sami.

Nielen ľudia, ale aj šelmy a domáce zvieratá spali, jedny v klietkach, druhé zoskupené pod veľkými stromami na konci kraalu. Všade navôkol vládlo ticho.

Najprv sme zašli k miestu, kde nocovali byvoly. Tieto nádherné, krotké, poslušné prežúvavce neboli ani priviazané. Zvykli si odpočívať pod korunami vysokých javorov. Pokojne ležali, nohy skrčené pod seba, rohy navzájom poprekrižované. Počuli sme, ako ich veľké telá pomaly a hlučne odfukujú.

Nezobudili sa, keď sme k nim podišli. Iba jeden zdvihol veľkú hlavu, pozrel sa na nás neprítomným pohľadom a položil ju späť.

- Hľa, do takéhoto stavu ich privedie skrotenie, či skôr zdomácnenie, - povedal som kapitánovi.

- Áno, - odvetil kapitán Hod. - A predsa, byvoly sú nebezpečné zvieratá, keď žijú voľne v prírode. No hoci sú veľmi silné, nie sú ani trochu šikovné, a čo zmôžu ich rohy proti zubom leva alebo proti pazúrom tigra? Šelmy ich predstihnú.

Počas rozhovoru sme prišli ku klietkam. Aj tam všetko odpočívalo. Tigre, levy, pantery, leopardy spali vo svojich oddeleniach. Mathias Van Guitt ich nenechával spolu, to mohol urobiť až po niekoľkotýždňovom zajatí. Najmä v prvých dňoch by sa rozzúrené zvery boli navzájom roztrhali.

Tri levy spali skrútené ako veľké mačky. Hlavy im nebolo vidieť pre hustú srsť. Vôbec sa nepohli, spali ako zabité.

V oddelení tigrov nevládol taký pokoj. V tme im svietili oči. Chvíľami sa niektorá laba vystrela a škrabla o mreže. Bol to spánok krvilačných šeliem, ktoré chceli rozhrýzť svoje väzenie.

- Majú zlé sny, - chápavo poznamenal kapitán.

Aj tri pantery čosi ťažilo, lebo spali nepokojne. Na slobode by si v tomto čase behali po lese. Obšmietali by sa okolo pasienkov číhajúc na živé mäso.

Štyri leopardy ležali pokojne. Dva z nich - párik - spali v jednom oddelení pohodlne natiahnuté, akoby boli vo svojom brlohu.

Jedno oddelenie bolo prázdne. Doň sa mal nasťahovať onen šiesty, dosiaľ nepolapený tiger. Mathias Van Guitt už čakal iba na neho.

Prechádzali sme sa asi hodinu. Obišli sme znútra celú ohradu a potom sme si sadli pod obrovskú mimózu.

V lese panovala tíšina. Vánok, čo navečer povieval lístím stromov, ustal. Ani lístok sa nepohol. Pokoj sa rozprestrel na zemi i vysoko nad ňou, kde plával rožok mesiaca.

Sedeli sme vedľa seba a mlčali sme. Spánok nás nepremáhal. Bol to akýsi druh zamyslenia, vhĺbenia sa do seba, aký pociťujeme v úplnom tichu prírody. Človek sníva s otvorenými očami a pohľad upiera na dajakú fantastickú predstavu.

No kapitána čosi znepokojovalo. Obrátil sa ku mne a podvedome stíšil hlas.

- Maucler, takéto ticho ma prekvapuje! Šelmy v tme zvyčajne revú a les býva v noci hlučný. Ak by sa aj tigre a pantery odmlčali, šakaly nikdy nezaháľajú. Tento kraal, kde je toľko živých bytostí, by ich mal prilákať celé stovky. A predsa nič nepočuť! Ani len suchý konár nezapraská, neozve sa nijaké zviera. Ak by Mathias Van Guitt bol hore, čudoval by sa práve tak ako ja. A iste by svoje prekvapenie vyjadril dajakým nezvyčajným výrazom.

- Máte pravdu, milý Hod, - odvetil som. - Neviem, prečo sa dnes zvieratá neponevierajú okolo kraalu. Dávajme však pozor na seba, lebo v tom tichu napokon zaspíme.

- Vydržme, vydržme! - povedal kapitán Hod. - Blíži sa čas odchodu.

Rozprávali sme sa teda dalej, no často sme sa odmlčali.

Neviem, ako dlho trvalo toto polobdenie. No odrazu sa všetko okolo rozhýbalo a ja som sa hneď spamätal.

Aj kapitán Hod sa prebral a vyskočil zároveň so mnou.

Hluk prichádzal od klietok so šelmami.

Levy, tigre, pantery, leopardy, pred chvíľou úplne pokojné, zúrivo vrčali. Pobehovali v oddeleniach, vzpínali sa na mreže a ňuchali, akoby cítili dajaký pach.

- Čo im je? - spýtal som sa.

- Neviem, - odvetil kapitán Hod, - no obávam sa, či nezacítili blízkosť... Vtom spoza ohrady zaznel strašný rev.

- Tigre! - skríkol kapitán Hod a rozbehol sa k domcu Mathiasa Van Guitta. Rev bol taký silný, že zburcoval celý personál. V dverách už stál dodávateľ a za ním ostatní.

- Útok! - zvolal Mathias Van Guitt.

- To si myslím! - povedal kapitán Hod.

- Počkajte! Treba sa pozrieť...

Mathias Van Guitt nedokončil vetu, schytil rebrík a oprel ho o ohradu. V okamihu bol na najvyššom stupienku.

- Desať tigrov a zo dvanásť panterov! - skríkol.

- To bude vážne, - odvetil kapitán Hod. - Chceli sme ísť na ne poľovať, a zatiaľ ony prišli poľovať na nás!

- Pušky! Pušky! - kričal dodávateľ.

Všetci sme boli o chvíľu pripravení strieľať.

Útok skupiny šeliem nie je v Indii zriedkavosťou. Obyvatelia krajov, kde žijú tigre, najmä v Sandarbane, sa viac ráz ocitli v položení, že ich obliehali šelmy. Je to veľmi nebezpečná situácia a väčšinou víťazia útočníci.

Na rev prichádzajúci z lesa odpovedali šelmy v ohrade. Nebolo počuť vlastné slovo.

- K ohrade! - kričal Mathias Van Guitt, no lepšie sme rozumeli jeho gestám. Bežali sme teda k ohrade.

Vydesené byvoly sa práve rozutekali, pohoniči sa ich márne pokúšali zadržať.

Vtom sa brána, asi zle zaistená, prudko rozletela a skupina šeliem vtrhla dovnútra kraalu.

Neviem, ako to mohlo stať, lebo Kálagani bránu starostlivo zavrel, ako to robieval každý večer.

- Do domu! Do domu! - kričal Mathias Van Guitt.

Iba v dome sme sa mohli zachrániť.

No prídeme ta včas?

Dvaja lovci sa už skotúľali na zem po útoku tigrov.

Dodávateľ, Storr a šesť Indov vbehli do domu a zatvorili dvere, práve keď sa na ne vrhali dva pantery.

Ostatní, čo nestačili dobehnúť, sa rozutekali po kraale hľadajúc záchranu.

Kálagani, Fox a niekoľkí Indovia sa vyškriabali na stromy.

Kapitán Hod a ja sme nemali možnosť dostať sa k domcu.

- Maucler! Maucler! - kričal kapitán Hod, ktorému tiger roztrhol pravé plece pazúrmi.

Mňa zvalil na zem úderom chvosta obrovský tiger. Zdvihol som sa vo chvíli, keď sa zviera obrátilo ku mne, a bežal som kapitánovi Hodovi na pomoc.

Zostávala nám jediná možnosť: prázdne oddelenie šiestej klietky. V okamihu sme tam vliezli a zatvorili dvierka. Ocitli sme sa v bezpečí pred šelmami, ktoré sa zúrivo vrhali na mreže.

Všeobecná zúrivosť tigrov vonku i v susedných oddeleniach bola taká silná, že

klietka sa celá rozkývala a už-už sa mala prevrhnúť.

Našťastie ju tigre čoskoro nechali na pokoji a zaútočili na istejšiu korisť.

Aká scéna sa nám odohrávala pred očami! Cez mreže na klietke sme videli všetky podrobnosti.

- Svet je naruby! - kričal zúrivý kapitán Hod. - Ony sú vonku a my vnútri!

- A čo vaše zranenie? - spýtal som sa.

- To nestojí za reč.

V tej chvíli zaznelo zo päť výstrelov z domca, kam sa uchýlil Mathias Van Guitt. Na obydlie totiž zaútočili dva tigre a tri pantery.

Jedno zviera zasiahla výbušná guľka, ktorá zrejme vyšla zo Storrovej karabíny.

Ostatné šelmy sa vrhli na skupinu byvolov. Nešťastné prežúvavce boli proti nim bezmocné.

Fox, Kálagani a Indovia museli odhodiť zbrane, keď sa v rýchlosti škriabali na stromy. Teraz nemohli byvolom pomôcť.

No kapitán Hod vystrčil karabínu pomedzi mreže a vystrelil. Hoci mal pravú ruku zranenú, predsa trafil svojho štyridsiateho deviateho tigra.

Byvoly sa v zmätku rozbehli po ohrade. Darmo sa bránili proti tigrom rohami, obratné šelmy im vždy unikli nádhernými skokmi. Jeden byvol, ktorému panter vyskočil na chrbát a driapal mu ho pazúrmi, pribehol k bráne kraalu a vrhol sa von. Niekoľko dalších zvierat prenasledovaných šelmami vybehlo za ním.

Niektoré tigre sa pustili prenasledovať byvoly.

Z okien domca zazneli ďalšie výstrely. Ani ja s kapitánom Hodom sme nezaostávali. Hrozilo nám však nové nebezpečenstvo.

Zvieratá v klietkach, vyburcované zúrivým bojom, pachom krvi a revom svojich príbuzných, neopísateľne vystrájali. Nepolámu napokon mreže? Toho sme sa obávali.

Jedna klietka s tigrami sa naozaj prevrátila. Už som si myslel, že steny sa rozbili a tigre vybehnú von!...

Našťastie sa tak nestalo, lebo klietka dopadla na zem zamrežovanou stranou, takže tigre už nemohli vidieť, čo sa robí vonku.

- To je priveľa! - mrmlal kapitán Hod a nabíjal karabínu.

Vtedy jeden tiger vyskočil neuveriteľne vysoko a pazúrmi sa zavesil na konár stromu, kam sa uchýlili niekoľkí lovci. Jedného nešťastníka zdrapil za krk a zhodil na zem. Potom sa na bezduché telo spolu s tigrom vrhol jeden panter.

- Strieľajte! Strieľajte predsa! - kričal kapitán Hod, hoci Mathias Van Guitt a jeho spoločníci ho nemohli počuť.

My sme už vystrieľali všetky náboje a boli sme iba bezmocnými divákmi.

Vtom tiger v susednom oddelení sa tak silne vrhol na mreže, že klietka sa zatriasla a potom sa prevrhla.

Náraz nás trochu omráčil. Steny to však vydržali. Kľakli sme si na kolená, ale už sme nevideli nič z toho, čo sa odohrávalo vonku.

No počuli sme dobre. V ohrade sa rozliehal strašný rev a bolo cítiť pach krvi. Akoby boj vrcholil. Podarilo sa šelmám z ostatných klietok dostať von? Zaútočili na domec Mathiasa Van Guitta a na stromy, kam sa uchýlili Indovia?

- A my nemôžeme vyliezť z tejto škatule! - skríkol kapitán Hod v ozajstnom záchvate zúrivosti.

Tak prešla štvrťhodina, nekonečná štvrťhodina! Rátali sme každú minútu.

Boj postupne ustával. Rev slabol. Tigre v oddeleniach našej klietky už tak divoko neskákali. Žeby sa vraždenie skončilo?

Zrazu som začul, ako sa s hrmotom zatvorila brána kraalu. Nato nás Kálagani začal hlasne vyvolávať. Súčasne bolo počuť Foxa, ako opakuje:

- Kapitán! Kapitán!

- Sem! - zakričal Hod.

Takmer súčasne som pocítil, že klietka sa dvíha. O chvíľu sme boli voľní.

- Fox! Storr! - zvolal kapitán.

Jeho prvá myšlienka patrila druhom.

- Tu sme! - odvetili strojvodca a sluha.

Neboli ani poranení. Mathias Van Guitt a Kálagani vyviazli tiež živí a zdraví.

Na zemi ležali dva tigre a jeden panter. Ostatné šelmy ušli z kraalu. Kálagani zatvoril bránu, a tak sme boli v bezpečí.

Zo zverinca počas boja neuniklo ani jedno zviera. Naopak, dodávateľ získal nového väzňa. Bol to mladý tiger, na ktorého sa prevrhla malá pojazdná klietka. Ocitol sa v nej ako v pasci.

Mathias Van Guitt mal teda plný počet zvierat. No prišlo ho to veľmi draho. Na zemi ležali v kaluži krvi strašne dokaličení traja Indovia. Pri útoku šelmy roztrhali päť byvolov a ostatné sa rozutekali do lesa.

VI

Rozlúčka s Mathiasom Van Guittom

Zvyšok noci už prešiel pokojne. Brána bola dobre zatvorená a v ohrade ani mimo nej sa nič neprihodilo. Ako sa len brána mohla otvoriť práve vtedy, keď sa šelmy túlali okolo ohrady? To zostávalo záhadou, lebo Kálagani zaistil bránu ťažkými brvnami.

Zranenie kapitána Hoda nebolo ťažké, ale zato bolestivé. Veľa nechýbalo, a ruka mu mohla zostať nevládna.

Ja som nepociťoval nijaké následky po údere chvostom, čo ma zhodil na zem.

Čakali sme, kým sa rozvidní, aby sme sa mohli vrátiť do Steam Housu.

Mathias Van Guitt úprimne žialil nad stratou svojich troch ľudí, no inak nebol zúfalý, hoci strata byvolov pre neho znamenala problémy s odchodom.

- To sa v našom povolaní stáva, - povedal nám. - Akoby som bol tušil, že sa mi čosi podobné prihodí.

Potom rozkázal pochovať troch Indov. Ich zvyšky uložili hboko do zeme v kúte kraalu, aby sa k nim šelmy nedostali.

Keď začala obloha nad Tarryaní belieť, stisli sme si ruky s Mathiasom Van Guittom a odišli sme z kraalu.

Dodávateľ nám ponúkol Kálaganiho a dvoch ďalších Indov, aby nás sprevádzali po ceste lesom. Jeho ponuku sme prijali.

Pri návrate sa nám nestalo nič zlé. Po tigroch a panteroch nebolo ani stopy. Šelmy sa po boji iste utiahli do brlohov a my sme veru nemali chuť naháňať ich.

Čo sa týka byvolov, ktoré ušli z kraalu, buď ležali zahrdúsené niekde v tráve, alebo sa stratili v Tarryaní. Nedalo sa čakať, že by sa vrátili do kraalu. Dodávateľ sa ich musel nadobro zrieknuť.

Na lesnej čistine nás Kálagani a dvaja Indovia opustili. Po hodine cesty nás už štekotom vítali Phann a Black v Steam House.

Vyrozprával som Banksovi, čo sa nám prihodilo. Blahoželal nám, že sme z toho šťastne vyviazli. Veľmi často sa stáva, že nikto z obliehaných nemôže porozprávať, ako útok prebiehal.

Kapitán Hod musel nosiť ruku zavesenú na páse látky. Inžinier, ktorý úspešne vykonával funkciu lekára výpravy, ho ubezpečil, že po niekoľkých dňoch sa rana vylieči.

V hĺbke duše bol kapitán Hod urazený, že utŕžil úder, a nemohol ho vrátiť. No aspoň sa mu počet zabitých tigrov zvýšil na štyridsaťdeväť.

Popoludní 27. augusta sa psi radostne rozbrechali.

Plukovník Munro, Mac Neil a Gúmi sa vracali do Steam Housu.

Vydýchli sme si úľavou. Ešte sme nevedeli, či sir Edward Munro dobre pochodil, ale hlavné bolo, že prichádzal živý a zdravý.

Inžinier Banks mu vybehol v ústrety, stisol mu ruku a spýtavo sa mu zahľadel do očí. Plukovník Munro iba záporne pokýval hlavou.

Chcel tým povedať, že jeho hľadanie na nepálskych hraniciach bolo bezvýsledné, že je zbytočné hovoriť na túto tému a že si želá, aby sa o tom mlčalo.

No Mac Neil a Gúmi boli zhovorčivejší. Keď sa ich Banks večer spytoval, povedali mu, že plukovník Munro si chcel prezrieť kraj, kde sa Nana Sahib zdržoval predtým, ako sa zjavil na okolí Bombaja. Chcel sa presvedčiť, čo sa stalo s nabobovými druhmi, či po nich nezostali nejaké stopy na nepálskych hraniciach a či sa na tomto území ovládanom Angličanmi neskrýva ak nie Nana Sahib, tak aspoň jeho brat Balao Rao. Taký bol cieľ sira Edwarda Munra. Na výprave plukovník zistil, že vzbúrenci naisto odišli z kraja. Tábor, kde sa mal konať predstieraný pohreb Nanu Sahiba, nenašiel. Nič sa nedozvedel ani o Balaovi Raovi, ani o ostatných spoločníkoch, takže sa nemohol pustiť po nijakej stope. Naboba zrejme naozaj zabili v priesmykoch satpurských hôr a jeho prívrženci sa pravdepodobne rozpŕchli za hranice polostrova. Preto už plukovník nemohol pomýšľať na odplatu.

Bolo sa treba pripraviť na cestu, ktorá viedla z himalájskych hôr na juh a mala sa skončiť v Bombaji.

Dohodli sme sa, že odídeme o týždeň, 3. septembra. Kapitán Hod sa mal za ten čas úplne uzdraviť a aj plukovník Munro potreboval niekoľko dní oddychu po takej namáhavej ceste do hôr.

Banks chcel za ten čas porobiť prípravy na odchod. Pred dlhou cestou bolo treba dať do poriadku náš vlak a to bola robota na celý týždeň.

Rozhodli sme sa, že náš cestovný plán zmeníme po druhý raz, aby sme sa vyhli veľkým mestám na severozápade Indie, ako sú Mérath, Dillí, Ágra, Gird, Džhánsí a iné, kde povstanie z roku 1857 zanechalo silné stopy. Želali sme si, aby plukovníkovi Munrovi už nič nepripomenulo tie pohnuté udalosti. Naše pojazdné obydlia pôjdu teda mimo dôležitých miest, no zato budeme môcť obdivovať prírodné krásy krajiny. V tomto ohľade kráľovstvo Sindhia naozaj stojí za to, aby sme si ho pozreli. Oceľový obor mal prechádzať najmalebnejšími časťami polostrova.

Monzún i obdobie dažďov sa zvyčajne končia v auguste. Preto prvé septembrové dni mali byť pekné, príjemne teplé, a druhá časť našej cesty nemala byť taká namáhavá ako prvá.

Fox a Gúmi sa starali o zásobovanie komory Steam Housu zverinou. V sprievode dvoch psov chodili po miernom pásme Himalájí, kde sa to len hmýrilo jarabicami, bažantmi, dropmi. Tieto operence uskladnené v ľadničke boli určené ako výborná pochúťka na cestu.

Zo dva razy sme zašli do kraalu. Mathias Van Guitt sa zaoberal prípravami na odchod do Bombaja. Na svoje ťažkosti sa pozeral ako filozof, ktorý sa povznáša nad väčšie či menšie nešťastia ľudského života.

Vieme už, že draho zaplatený desiaty tiger bol posledným zvieraťom, ktoré Mathias Van Guitt potreboval do svojho zverinca. Dodávateľ si teda musel zaobstarať už len byvoly do záprahu. Ani jeden sa mu po útoku na kraal nevrátil. S najväčšou pravdepodobnosťou všetky zahynuli v pazúroch šeliem niekde v lese. Zohnať nové nebolo v daných okolnostiach ľahké. S touto úlohou poslal dodávateľ Kálaganiho po okolitých dedinách a usadlostiach. Netrpezlivo čakal na jeho návrat.

Posledný týždeň pobytu na našom letovisku prešiel pokojne. Rana kapitána Hoda sa pomaličky zaceľovala. Tento odvážlivec už zamýšľal, že sa vydá na poslednú poľovačku, ale na naliehanie plukovníka Munra sa musel svojho plánu vzdať. Ešte nemal istotu v ruke, tak prečo by sa zbytočne vystavoval nebezpečenstvu? Veď aj na spiatočnej ceste môžeme stretnúť dajakú šelmu a potom bude mať príležitosť na odplatu.

- Napokon, kapitán, vy ešte žijete, - poznamenal Banks, - no vašou rukou zahynulo štyridsaťdeväť tigrov, zranených ani nerátam. Prevaha je teda na vašej strane.

- Áno, štyridsaťdeväť, - vzdychol si kapitán Hod. - Chcel som dosiahnuť päťdesiatku!

Preto mal kapitán ťažké srdce.

Prišiel 2. september. Na druhý deň sme mali odísť.

V ten deň doobeda nás navštívil Mathias Van Guitt v sprievode Kálaganiho. Zrejme sa chcel s nami rozlúčiť, ako to slušnosť vyžaduje.

Plukovník Munro ho prijal srdečne. Mathias Van Guitt sypal zo seba vety s typickými neočakávanými zvratmi. Ale za všetkou tou zdvorilosťou sa skrýval nejaký zámer, s ktorým nevedel vyjsť von.

Inžinier Banks sa dotkol boľavého miesta, keď sa Mathiasa Van Guitta spýtal, či sa mu podarilo zaobstarať nový záprah.

- Nie, pán Banks, - odvetil dodávateľ, - Kálagani nadarmo prešiel okolité dediny. Hoci mal moju plnú moc, nezískal jediný pár týchto užitočných prežúvavcov. S ľútosťou musím konštatovať, že mi chýba pohonná sila, ktorá by dopravila môj zverinec na najbližšiu železničnú stanicu. Zmiznutie mojich byvolov pri útoku v noci z 25. na 26. augusta mi spôsobilo isté ťažkosti... Moje klietky so štvornohými hosťami sú ťažké... a...

- A ako ich teda dopravíte na stanicu? - spýtal sa inžinier.

- Ani veľmi neviem, - odvetil Mathias Van Guitt, - Kombinujem, uvažujem... No už nadišiel čas odchodu. 20. septembra, teda o osemnásť dní, musím v Bombaji odovzdať objednávku šeliem...

- Osemnásť dní! - povedal Banks. - Nemáte času nazvyš!

- Viem, pán inžinier. Zostáva mi iba jediný prostriedok...

- Aký?

- Nijako by som vás nechcel obťažovať, no musím sa na plukovníka obrátiť s istou záležitosťou, aj keď nediskrétnou...

- Vravte, pán Van Guitt! - ozval sa plukovník Munro. Ak vám budem môcť preukázať láskavosť, verte mi, že to urobím rád.

Mathias Van Guitt sa uklonil, pravú ruku priložil k perám, pričom sa mu horná polovica tela ľahko pohybovala. Správal sa ako človek, ktorého zahrnú nečakaným dobrodením.

Napokon nás dodávateľ požiadal, či by nemohol pripojiť k nášmu vlaku pojazdné klietky a či by sme mu ich neodtiahli do Etavahu, najbližšej stanice na trati z Dillí do Iláhábádu.

Táto trasa merala do tristo kilometrov a vcelku nebola ťažká.

- Môžete vyhovieť pánu Van Guittovi? - spýtal sa plukovník inžiniera.

- Nevidím v tom nijaké ťažkosti, - odvetil Banks. - Oceľový obor tú príťaž ani nepocíti.

- Dohodnuté, pán Van Guitt, - povedal plukovník Munro. - Odvezieme váš náklad do Etavahu. Susedia si musia navzájom pomáhať, najmä tu, v Himalájach.

- Plukovník, poznám vašu dobrotu, - odvetil Mathias Van Guitt. - Ak mám byť úprimný, trochu som rátal s vašou láskavosťou, keďže som nevedel nájsť iné východisko.

- Uvažovali ste správne, - odvetil plukovník Munro.

Keď sme sa o všetkom dohodli, Mathias Van Guitt sa chystal odísť do kraalu. Mal tam robotu s prepúšťaním väčšej časti personálu. Ponechával si iba štyroch lovcov, ktorí sa mali starať o klietky.

- Do videnia zajtra! - povedal plukovník Munro.

- Do vidienia, páni! - odvetil Mathias Van Guitt. - Budem v kraale očakávať príchod vášho Oceľového obra.

A dodávateľ, celý šťastný z výsledku svojej návštevy, odchádzal. Správal sa ako herec, ktorý sa vracia za kulisy podľa všetkých pravidiel modernej komédie.

Nasledoval ho Kálagani, ktorý sa predtým dlho pozeral na plukovníka Munra. Zrejme sa vážne zaujímal o jeho cestu k nepálskym hraniciam.

Dokončili sme posledné prípravy. Všetky veci boli na svojich miestach. To už nebolo letovisko. Obidva vozne čakali na Oceľového obra. Slon ich mal najprv zviezť na rovinu, potom sa mal vrátiť do kraalu, vziať klietky a priviezť ich až k vozňom, s ktorými mali vytvoriť jeden vlak. Potom už mal pokračovať ďalej cez pláne Rohilkhandu.

Na druhý deň, 3. septembra, ráno o siedmej bol Oceľový obor pripravený ujať sa funkcie, ktorú si tak svedomito vykonával cestou do hôr.

No zrazu sa na prekvapenie nás všetkých stala nečakaná príhoda.

Ohnisko v útrobách kovového zvieraťa bolo naplnené palivom. Kálut ho práve zapálil, a potom mu zišlo na um, že otvorí dvierka, za ktorými sa nachádzadli trubice odvádzajúce produkty spaľovania z kotla. Chcel sa presvedčiť, či má oheň dobrý ťah. No len čo ich otvoril, ihneď cúvol, lebo von sa s čudným sykotom vystrčilo zo dvadsať pásikov.

Banks, Storr a ja sme sa prizerali, a nevedeli sme, o čo ide.

- Hej, Kálut, čo sa robí? - spýtal sa Banks.

- Spŕška hadov, pane! - zvolal kurič.

Naozaj to boli hady, čo sa usídlili v trubiciach kotla. Zrejme sa im tam dobre spalo. Prvé plamene ich už zasiahli a niekoľko spálených plazov spadlo na zem. Keby Kálut nebol otvoril dvierka, boli by sa všetky upiekli.

- Čože! - zvolal kapitán Hod, ktorý práve pribehol.

- Náš Oceľový obor skrýva v útrobách hniezdo hadov!

A veru boli medzi nimi tie najjedovatejšie: hady zlaté nazývané aj lietajúce, bičovky, vretenice retiazkové a rôzne druhy indických okuliarnikov kobier.

Súčasne sa z komína, teda z chobota slona, vystrčila zaostrená hlava pytóna tigrovitého z čeľade veľhadov a skrúcala sa v oblakoch pary.

Hady, čo vyšli živé z kotla, sa rýchlo porozliezali do krovia, takže sme ich nestačili pozabíjať.

Ale pytón sa nemohol tak šikovne vymaniť z plechového valca. Kapitán Hod bežal po karabínu a rozbil mu hlavu guľkou.

Gúmi sa vyškriabal k otvoru chobota a s pomocou Káluta a Storra vytiahol von obrovského plaza.

Bol to nádherný veľhad s kožou hrajúcou do zeleno-modra a ozdobenou pravidelnými prstencovitými pásmi, ktoré vytvárali podobné vzory, aké sú na tigrej koži. Meral do päť metrov po dĺžke a hrubý bol ako ruka.

Tento obdivuhodný predstaviteľ indických hadov by bol vynikol vo zverinci Mathiasa Van Guitta. Tým skôr, že sa volal pytón tigrovitý. Nazdávam sa však,

že kapitán Hod vôbec nepomýšľal zahrnúť tohto plaza do počtu zastrelených tigrov.

Keď sa záležitosť s hadmi dala do poriadku, Kálut zatvoril dvierka a ťah sa obnovil, oheň sa účinkom vzduchu rozhorel, v kotli začalo hučať a o trištvrte hodiny sme dosiahli potrebný tlak pary. Mohli sme odísť.

Vozne sme pripojili k sebe a Oceľový obor zaujal miesto na čele vlaku.

Naposledy sa nám naskytol krásny pohľad na panorámu juhu, naposledy sa náš zrak uprel na sever, kde sa na pozadí oblohy vynímala zbrázdená reťaz nádherných hôr, naposledy sme sa pozreli na vrchol Dhaulágirí, vypínajúci sa nad okolitou krajinou. A potom Banks zapískal na odchod.

Bez ťažkostí sme zostúpili po krivoľakej ceste. Vzdušné brzdy pevne zadržiavali kolesá na priveľmi strmých svahoch. O hodinu sa náš vlak zastavil na hranici Tarryaní na rovnej čistine.

Tu sa Oceľový obor odpojil a len s Banksom, strojvodcom a kuričom sa pomaličky vracal po širokej lesnej ceste.

O dve hodiny sme ho začuli odfukovať a o chvíľu sa ukázal ťahajúc za sebou šesť klietok zo zverinca.

Mathias Van Guitt začal znovu ďakovať plukovníkovi Munrovi. Za naše dva vozne pripojili obytný vozeň pre dodávateľa a jeho ľudí a potom nasledovalo šesť klietok. Bol to už naozajstný vlak.

Ozval sa známy hvizd a Oceľový obor majestátne vyrazil na cestu vedúcu na juh. Nezdalo sa, že by ho Steam House a klietky so zvieratmi citeľne zaťažili.

- Nuž, čo na to poviete, pán dodávateľ? - spýtal sa kapitán Hod.

- Nazdávam sa, kapitán, že keby tento slon bol z mäsa a z kostí, bol by ešte obdivuhodnejší.

Nešli sme po tej istej ceste, ktorou sme prišli do Himalájí. Táto viedla šikmo na juhozápad k mestečku Phílíbhít vzdialenému päťdesiat kilometrov od východiskového miesta.

Túto trasu sme absolvovali pokojne a bez ťažkostí primeranou rýchlosťou.

Mathias Van Guitt každý deň jedával s nami v Steam House a svojím zázračným apetítom vzdával česť kuchyni pána Parazarda.

Stav zásob v komore si čoskoro vyžiadal, aby sa zvyčajní zásobovači pustili do roboty. Uzdravený kapitán Hod sa znovu ujal funkcie poľovníka. Výstrel na pytóna dokázal, že už má v rukách istotu.

Navyše okrem dodávateľovho personálu bolo treba živiť aj hostí vo zverinci. Táto úloha pripadla lovcom. Šikovní Indovia pod vedením Kálaganiho, tiež zručného strelca, neustále dopĺňali zásoby byvolieho a antilopieho mäsa. Tento Kálagani bol skutočne zvláštny chlapík. Hoci nebol zhovorčivý, plukovník Munro s ním zaobchádzal priateľsky ako človek, ktorý nezabúda na vykonanú službu.

10. septembra sme obišli Phílíbhít bez zastávky, no aj tak náš vlak pritiahol veľký počet zvedavých Indov.

Čo sa týka šeliem Mathiasa Van Guitta, nijako nemohli súperiť v príťažlivosti s Oceľovým obrom. Za mrežami klietok si ich ľudia dokonca ani nevšímali a všetok obdiv pohltil mechanický slon.

Vlak pokračoval v ceste šírimi pláňami severnej Indie. Prešiel vo vzdialenosti niekoľkých míľ popri Barélí, významnom stredisku Rohilkhandu. Raz išiel po lese a okolo sa hmýrilo vtáctvo s nádherným perím, ako nezabudol poznamenať Mathias Van Guitt, raz šiel po pláni porastenej tŕnistými akáciami vysokými dva až tri metre.

Tu sa vyskytujú vo veľkom množstve diviaky, obľubujúce žltkasté bobule týchto kríkov. Niekoľko z nich sme ulovili, pričom sa poľovníci vystavovali dosť veľkému nebezpečenstvu, lebo sú to zvieratá naozaj divoké. Pri rôznych príležitostiach mohli kapitán Hod a Kálagani ukázať svoju chladnokrvnosť a šikovnosť. Sú to poľovníci, akým niet páru.

Medzi Phílíbhítom a Etavahom vlak musel prejsť cez horný tok Gangy a o čosi neskôr jeden jeho dôležitý prítok.

Klietky zverinca sme odpojili, Steam House sa zmenil na plavidlo a ľahko sa dostal na druhú stranu rieky.

S nákladom Mathiasa Van Guitta to bolo trochu zložitejšie. K slovu sa dostala kompa a poprevážala klietky jednu za druhou cez obidva vodné toky. Preprava si vyžiadala dosť času, ale zato sa pri nej nevyskytli väčšie ťažkosti. Dodávateľ to nerobil po prvý raz a aj jeho lovci mali skúsenosti s prepravou cez rieky, lebo na ceste do Himalájí ich museli viacero prekonať.

Na dalšej ceste sa nám neprihodilo nič pozoruhodné. 17. septembra sme sa ocitli pri železnici z Dillí do Iláhábádu asi sto krokov od stanice Etavah.

Tu sa mal náš vlak rozdeliť na dve časti.

Prvá mala pokračovať dalej na juh cez rozľahlé kráľovstvo Sindhia a pohorie Vindhja až do Bombaja.

Druhá, naložená do železničných vagónov, mala zamieriť do Iláhábádu a odtiaľ bombajskou traťou na pobrežie Arabského mora.

Na tomto mieste sme sa utáborili na noc. Na druhý deň skoro ráno dodávateľ sa mal uberať na juhovýchod a my zasa trasou, ktorá zvierala s jeho cestou takmer pravý uhol, približne popri sedemdesiatom siedmom poludníku.

Mathias Van Guitt potreboval na cestu po železnici, ktorá mala trvať len dva či tri dni, dvoch Indov. Ostatných teda prepustil. V bombajskom prístave ho čakala lod do Európy, a tam sa o jeho náklad postarajú prístavní robotníci.

Medzi prepustenými lovcami bol aj Kálagani.

Vieme, že s Kálaganim nás spájala služba, ktorú poskytol najprv plukovníkovi Munrovi a potom kapitánovi Hodovi.

Keď Mathias Van Guitt uvoľnil svojich ľudí, Banksovi sa zdalo, že Kálagani akosi nerozhodne postáva. Spýtal sa ho, či by nechcel ísť s nami do Bombaja. Kálagani chvíľu rozmýšľal, a potom prijal Banksovu ponuku.

Pre plukovníka Munra to bolo isté zadosťučinenie, že teraz môže pomôcť svojmu záchrancovi. Ind mal teda patriť do personálu Steam Housu a mohol nám byť užitočný znalosťou kraja.

Na druhý deň sme sa pripravili na odchod. Nechceli sme sa zbytočne zdržiavať. Oceľový obor mal potrebný tlak pary, strojvodca Storr čakal iba na povel na odchod.

Zostávalo nám rozlúčiť sa s naším priateľom dodávateľom. Z našej strany to bolo veľmi jednoduché, z jeho strany ako zvyčajne veľmi zložité.

Mathias Van Guitt sa obšírne poďakoval plukovníkovi Munrovi za poskytnuté služby a jeho ďakovanie nemalo konca. Vynikajúco zahral posledné dejstvo a v rozlúčkovej scéne bol dokonalý.

Pravú ruku v predlaktí vystrel a obrátil tak, že dlaň smerovala k zemi. Tým chcel povedať, že nikdy nezabudne, za čo vdačí plukovníkovi Munrovi. Aj keby vdačnosť raz zmizla z tohto sveta, nájde útulok v jeho srdci.

Potom urobil opačný pohyb, dlaň obrátil smerom k oblohe, čo malo znamenať, že ani tam hore jeho city nezhasnú a že ani celá večnosť nepostačí, aby vyrovnal svoj dlh.

Plukovník Munro sa poďakoval Mathiasovi Van Guittovi a o chvíľu nám dodávateľ zveri pre Hamburg a Londýn zmizol z očí.

VII

Prechod cez Bétvu

Pozrime sa, v akej vzdialenosti sme sa nachádzali od východiskového miesta, od miesta zastávky a od cieľového miesta.

1 / od Kalkaty tisíc tristo kilometrov,

21 od letoviska v Himalájach tristo osemdesiat kilometrov,

3/ od Bombaja tisíc šesťsto kilometrov.

Keby sme si všímali iba vzdialenosť, tak sme neboli ešte ani v polovici cesty; no ak berieme do úvahy čas strávený v Himalájach, tento predstavoval vyše polovice času, ktorý sme si naplánovali na našu cestu. Z Kalkaty sme odišli 6. marca. Ak sa nevyskytne nejaká prekážka, mali by sme dosiahnuť západné pobrežie Indie pred uplynutím dvoch mesiacov.

Cestovný poriadok sme do istej miery upravili. Keďže sme sa rozhodli, že sa vyhneme mestám, ktoré poznamenalo povstanie z roku 1857, postupovali sme rovno na juh. Po nádherných provinciách kráľovstva Sindhia viedli zjazdné cesty a Oceľový obor mal po nich napredovať bez problémov, aspoň po centrálne pohoria. Preto sme očakávali, že budeme cestovať v najlepších podmienkach, ľahko a bezpečne.

K tomu mala prispieť aj prítomnosť Kálaganiho. Ind výborne poznal túto časť polostrova. Banks sa o tom presvedčil. Poobede, keď plukovník Munro a kapitán Hod odpočívali, Banks sa spýtal Kálaganiho, pri akej príležitosti toľko ráz prešiel cez túto oblasť.

- Chodil som s jednou karavánou Bandžariov, čo prepravujú na chrbtoch byvolov zásoby obilia buď pre vládu alebo pre súkromníkov. Takto som veľa ráz prešiel krížom-krážom cez severnú i strednú Indiu.

- Aj teraz sa v tejto časti polostrova pohybujú karavány? - spýtal sa inžinier.

- Áno, pane, - odvetil Kálagani. - Veľmi by som sa čudoval, keby sme v tomto ročnom období nestretli dajakú skupinu putujúcu na sever.

- Dobre, Kálagani, - povedal Banks. - Môžete nám byť užitočný, keď tak dobre poznáte tieto kraje. Nebudeme prechádzať cez veľké mestá Sindhie, ale pôjdeme po vidieku a vy nás budete viesť.

- S radosťou, pane, - odvetil Ind chladne, ako to u neho bolo zvykom.

Ja som si však na takéto vyjadrovanie zvyknúť nemohol.

- Želáte si, aby som vám označil hlavnú trasu? - spýtal sa Kálagani.

- Nech sa páči.

Súčasne Banks rozložil na stôl podrobnú mapu tejto časti Indie, aby si mohol overiť Kálaganiho informácie.

- Je to veľmi jednoduché, - začal Ind. - Od železničnej trate z Dillí vedie takmer rovná čiara k trati do Bombaja. Obidve trate sa spájajú v Iláhábáde. Od stanice Etavah, skadiaľ prichádzame, po hranice Bundélkhandu budeme musieť prejsť iba cez jednu veľkú rieku - Jamunu, a odtiaľ až po pohorie Vindhja cez druhú - Bétvu. Aj keby obidve rieky boli rozvodnené po období daždov, nazdávam sa, že plávajúci vlak prejde bez ťažkostí z jedného brehu na druhý.

- S tým nebudú vážnejšie problémy, - odvetil inžinier. - A keď sa dostaneme k pohoriu Vindhja?...

- Zabočíme trochu na juhovýchod, aby sme našli vhodný priesmyk. Ani tam nás nečakajú prekážky. Poznám priechod, ktorý nie je veľmi strmý. Je to sagarský priesmyk, kadiaľ zvyčajne prechádzajú povozy.

- A či náš Oceľový obor nemôže ísť po každej ceste, ktorou chodia kone? -spýtal som sa.

- Samozrejme, môže, - odvetil Banks. - No okolo ságarského priesmyku je krajina veľmi kopcovitá. Nebolo by vhodnejšie ísť k pohoriu Vindhja cez Bhópál?

- Tam je veľa miest, - povedal Kálagani. - Ťažko by sme sa im vyhli. Vo vojne za nezávislosť sa tu sipáhíovia osobitne vyznamenali.

Trochu ma prekvapil názov vojna za nezávislosť, ktorý Kálagani použil na označenie povstania z roku 1857. Nesmeli sme však zabúdať, že to hovoril Ind, nie Angličan. Nevedeli sme, či sa Kálagani v povstaní zúčastnil, lebo sa nikdy o tom nezmienil.

- Dobre, - povedal Banks, - Bhópál necháme bokom. Ak ste presvedčený, že ságarským priesmykom sa dostaneme na dajakú schodnú cestu...

- Tou cestou som veľa ráz prešiel, pane. Vedie popri jazere Puturia a o štyridsať míľ dalej vyúsťuje pri Džabalpure na železničnej trati z Bombaja do Iláhábádu.

- Naozaj, - odvetil Banks, ktorý na mape sledoval Indov návod. - A čo ďalej?

- Široká cesta smeruje na juhozápad takmer stále popri železničnej trati do Bombaja.

- Súhlasím, - povedal Banks. - V prechode cez pohorie Vindhja nevidím prekážky. Takáto trasa nám vyhovuje. Už ste nám preukázali služby, Kálagani, a teraz k nim pribudne dalšia. Nezabudneme na to.

Kálagani sa uklonil a chcel odísť, no potom si to rozmyslel a obrátil sa k inžinierovi.

- Chcete sa niečo spýtať? - povedal Banks.

- Áno, pane, - odvetil Ind. - Mohol by som vedieť, prečo sa vyhýbate veľkým mestám Bundélkhandu?

Banks sa pozrel na mňa. Nemali sme dôvod, aby sme pred Kálaganim tajili záležitosť sira Edwarda Munra. Oboznámili sme ho preto so situáciou.

Kálagani pozorne načúval, čo mu rozprával inžinier. Zdalo sa, že je trochu prekvapený.

- Plukovník Munro sa už nemusí obávať Nanu Sahiba, aspoň nie v tejto oblasti,

- povedal nato.

- Ani v tejto oblasti ani inde, - poznamenal Banks. - Prečo hovoríte v tejto oblasti?

- Preto, lebo ak sa nabob pred niekoľkými mesiacmi ukázal na okolí Bombaja, ako sa hovorilo, jeho skrýšu neodhalili. Je pravdepodobné, že znovu prekročil nepálske hranice.

Táto odpoveď podľa všetkého dokazovala, že Kálagani nevie, čo sa stalo v pohorí Satpura. Že totiž vojaci kráľovskej armády zabili Nanu Sahiba v pále Tandít.

- Vidím, Kálagani, že zvesti, čo preletia celou Indiou, ťažko prenikajú do himalájskych lesov! - povedal Banks.

Ind na nás uprene hľadel a nechápavo mlčal.

- Áno, - pokračoval Banks, - zdá sa, že neviete o smrti Nanu Sahiba.

- Nana Sahib zomrel? - zvolal Kálagani.

- Nepochybne, - odvetil Banks. - Vláda oznámila verejnosti, za akých okolností ho zabili.

- Zabili? - opakoval Kálagani a pokýval hlavou. - A kde teda zabili Nanu Sahiba?

- V pále Tandít v pohorí Satpura.

- A kedy?...

- Pred viac ako štyrmi mesiacmi, 25. mája.

Kálagani si skrížil ruky na prsia a mlčal. Jeho pohľad bol akýsi zvláštny.

- Máte hádam dôvody, aby ste neverili, že Nana Sahib zomrel?

- Nemám, - stručne odvetil Kálagani. - Verím vám.

Keď sme o chvíľu s Banksom osameli, povedal mi:

- Všetci Indovia sú v tomto ohľade rovnakí. Vodca vzbúrených sipáhíov sa stal legendárnym. Títo poverčiví ľudia nikdy neuveria, že Nanu Sahiba zabili, lebo nevideli jeho telo!

- Zmýšľajú podobne ako starí dedkovia za Napoleona, ktorí aj dvadsať rokov po jeho smrti tvrdili, že cisár ešte žije!

Odvtedy, ako sme pred dvoma týždňami prešli cez horný tok rieky Gangy, Oceľový obor napredoval po krásnych cestách úrodného kraja. Bol to kraj Doáb medzi riekami Gangou a Jamunou, ktoré sa spájajú pri Iláhábáde. Pôdu naplavenú na týchto pláňach brahmani obrábali už dvadsať storočí pred naším letopočtom. Aj dnes používajú takmer tie isté primitívne spôsoby. Anglickí inžinieri tu uskutočnili rozsiahle kanalizačné práce. Pri spomienke na Doáb, kde kedysi vznikla prvotná cirkev, sa mi v mysli vynoria predovšetkým bavlníkové polia, lebo tejto rastline sa tu veľmi darí, hučanie lisov na bavlnu, ktoré sa nachádzajú v každej dedine, a spev robotníkov, ktorí ich uvádzajú do pohybu.

Cesta pokračovala výborne. Mestečká sa striedali jedno za druhým, takže ani vo fantázii by sme si neboli vedeli predstaviť krajšiu scenériu. Obydlie sa s nami premiestňovalo pre naše potešenie. Či to nebol onen posledný výdobytok v oblasti cestovania, ako to predvídal Banks? Čo boli v porovnaní s našimi pojazdnými domami také káry ťahané byvolmi, vozy so záprahom koní alebo mulíc, či železničné vagóny!

19. septembra Steam House zastal na ľavom brehu Jamuny. Tento dôležitý vodný tok oddeľuje v strednej časti polostrova kraj radžov nazývaný Rádžasthán od ostatnej Indie.

Rieka sa začínala rozvodňovať. Prúd bol dosť silný, čo sme pocítili pri prechode, ale nebol pre nás neprekonateľnou prekážkou. Banks postupoval opatrne. Bolo treba nájsť vhodné miesto na druhom brehu, kam by sme vystúpili. Po polhodine sme ho našli a Steam House sa ocitol na druhom brehu rieky.

Tradičný vlak, ktorý chodí po koľajniciach, potrebuje nákladné mosty. Jeden taký most trúbkovej konštrukcie vedie nad Jamunou pri pevnosti Selimgarh nedaleko Dillí. Pre nášho Oceľového obra s dvoma vozňami boli vodné toky práve takou ľahkou cestou ako najlepšie upravené hradské na polostrove.

Za Jamunou sa na území Rádžasthánu nachádzajú mestá, ktorým sa inžinier chcel predvídavo vyhnúť. Vľavo je to Gird na brehu rieky Savunrik, postavený na čadičovej skale. Je v ňom nádherná mešita, palác, zaujímavá brána Slonov, slávna pevnosť a budhistický chrám. Starému mestu konkuruje moderné mesto Laškar, vybudované o dva kilometre ďalej. Tu hrdinsky dobojovala oddaná spoločníčka Nanu Sahiba, rání z Džhánsí. Tu padla v boji rukou plukovníka Munra, ktorý sem prišiel s oddielom svojho pluku. Od toho dňa, ako vieme, začala neuhasiteľná nenávisť Nanu Sahiba voči plukovníkovi. Naozaj bolo lepšie, že sir Edward Munro nešiel pred brány Girdu jatriť si dávne rany.

Po Girde je to Antrí na západ od našej novej trasy. Leží na priestrannej pláni zbrázdenej početnými kopcami ako morská hladina ostrovčekmi súostrovia. Potom nasleduje Datija, mesto staré iba päť storočí, v ktorom návštevníci obdivujú pôvabné domčeky, ústrednú pevnosť, chrámy s rozličnými druhmi vežičiek, zbrojnicu Tópího Kana. Je to stredisko kráľovstva Datija, ktoré sa podrobilo Angličanom. Vzbúrenecké hnutie z roku 1857 tieto mestá veľmi poznačilo.

A napokon to je Džhánsí. Obišli sme ho 22. septembra vo vzdialenosti štyridsať kilometrov. Toto mesto predstavuje najdôležitejšiu vojenskú pevnosť Bundélkhandu a v jeho nižších vrstvách stále pretrváva odbojný duch. Toto pomerne moderné mesto vo veľkom obchoduje s mušelínom a s modrými bavlnenými látkami. Džhánsí vzniklo v sedemnástom storočí a nenájdeme v ňom nijakú pamiatku, ktorá by pochádzala z doby pred jeho založením. Za zmienku stojí pevnosť, múry ktorej nevedeli preraziť anglické delá, a výnimočne malebný cintorín radžov. Mesto bolo hlavnou pevnosťou vzbúrených sipáhíov v strednej Indii. Tu nezmieriteľná rání vyvolala prvú vzburu, ktorá čoskoro zachvátila celý Bundélkhand. Tu sir Hugh Rose podstúpil boj, ktorý trval šesť dní a počas ktorého stratil pätnásť percent mužstva. Tu Tantia Topí, Balao Rao a rání napokon podľahli presile anglických zbraní, hoci mali za sebou dvanásťtisíc sipáhíov a dvadsaťtisícovú armádu. A tu poručík Munro zachránil život svojmu seržantovi, lebo mu obetoval posledný dúšok vody, ako nám rozprával Mac Neil. Preto aj Džhánsí muselo byť vyčiarknuté z cestovného plánu, ktorý zostavovali plukovníkovi najlepší priatelia.

Na druhý deň nás na niekoľko hodín zdržalo stretnutie, ktoré Kálagani predvídal.

Bolo jedenásť hodín predpoludním. Práve sme oddychovali po raňajkách, jedni na verande, druhí v salóne Steam Housu. Oceľový obor sa pohyboval rýchlosťou deväť až desať kilometrov za hodinu. Pred nami sa otvárala nádherná cesta v tieni stromov medzi bavlníkovými a obilnými poľami. Bolo krásne počasie, slnko pripekalo. Vietor víril nad cestou jemný biely prach. Veru by sa ju bolo zišlo poliať, ako sa to robí v mestách.

No potom sme asi na dve míle od nás zbadali také kúdoly prachu, aké vietor nezdvihne ani v líbyjskej púšti.

- Ten jav si neviem vysvetliť, veď fúka iba ľahký vánok, - povedal inžinier Banks.

- Kálagani nám to vysvetlí, - odvetil plukovník Munro.

Zavolali sme Inda. Keď sa Kálagani pozrel na cestu, bez váhania odpovedal:

- Je to dlhá karavána putujúca na sever, pravdepodobne karavána Bandžariov.

- Nuž, Kálagani, - poznamenal Banks, - iste v nej nájdete niekdajších druhov!

- Možno, pane, - odvetil Ind. - Dlhší čas som pobudol medzi týmito kočovnými kmeňmi.

- Nezamýšľate opustiť nás a pripojiť sa k nim? - spýtal sa kapitán Hod.

- Ani najmenej, - odvetil Kálagani.

Ind sa nemýlil. Po polhodine sa Oceľový obor, nech bol akokoľvek mocný, musel vystúpiť z cesty valiacemu sa dobytku.

Ale neľutovali sme. Pohľad, ktorý sa nám o chvíľu naskytol, stál za to zdržanie. Po ceste smerom od juhu sa hrnulo stádo prinajmenej štyri či päťtisíc byvolov v dĺžke niekoľkých kilometrov. Ako nám povedal Kálagani, dobytok patril karaváne Bandžariov.

- Bandžariovia sú naozajstní cigáni Indie, - vysvetlil nám Banks. - Je to vlastne ľud, nie jeden kmeň. Nemá stále bydlisko, v lete býva pod stanmi, v zime v chatrčiach. Sú to nosiči polostrova. Videl som, ako sa správali počas povstania v roku 1857. Na základe akejsi tichej dohody medzi bojujúcimi stranami sa títo tuláci mohli voľne pohybovať po územiach, kde sa bojovalo. Bandžariovia takto zásobovali kraj a živili rovnako kráľovskú aj domorodú armádu. Ak by sme týmto kočovníkom predsa len mali určiť vlasť, bola by ňou Rádžputána a ešte presnejšie kráľovstvo Milvár. Odporúčam vám, milý Maucler, aby ste si ich pozorne všímali, keď budú prechádzať popri nás.

Náš vlak sa opatrne vyhol na kraj cesty. Nebol by mohol čeliť tej lavíne rožného dobytka, pred ktorou sa skryjú aj šelmy.

Prezeral som si ten dlhý sprievod, ako mi odporúčal Banks. Musím poznamenať, že Steam House v daných okolnostiach nevyvolal zvyčajný dojem. Bandžariovia, zrejme navyknutí ničomu sa nečudovať, si sotva všimli nášho Oceľového obra, ktorý vždy vzbudzoval všeobecný obdiv.

Muži i ženy tejto rasy boli nádherné typy. Muži boli vysokí, mocní a smelí, s jemnými črtami tváre, s orlím nosom a s kučeravými vlasmi. Pleť mali bronzovej farby s prevahou odtieňu medi nad cínom. Oblečené mali dlhé tuniky, na hlave turban, ozbrojení boli kopijami, štítmi a veľkými šabľami, ktoré nosili zavesené krížom cez prsia. Ženy boli takisto urastené, pevné a hrdé ako muži. Driek mali tuho stiahnutý a nosili široké sukne. Ozdobovali ich náušnice, náhrdelníky, náramky a krúžky zo zlata, slonoviny a lastúr na členkoch.

Popri týchto mužoch, ženách, starcoch i deťoch pokojne kráčali tisícky byvolov bez ohlávok i akýchkoľvek popruhov a na chrbte niesli dvojité vrece s obilím. Pri pohyboch hláv im zvonili zvonce.

V karaváne takto putoval celý kmeň pod vedením voleného náčelníka, ktorý mal neohraničenú moc. On viedol sprievod, určoval zastávky, vytyčoval tábory. Na čele šiel statný býk vyzdobený látkami krikľavých farieb, lastúrami a strapcom zvoncov. Spýtal som sa Banksa, akú úlohu má to nádherné zviera.

- Kálagani by nám to mohol lepšie vysvetliť, - odvetil inžinier. - Kde je?

Volali sme na neho, ale Ind sa neukazoval. Potom sme ho hľadali v Steam House, no nebol tam.

- Zrejme si zašiel za bývalými druhmi, - povedal plukovník Munro. - Iste sa čoskoro vráti.

Nebolo sa čo znepokojovať. No mne Indova neprítomnosť vŕtala v hlave.

- Nuž tak, - začal Banks vysvetľovať, - ak sa nemýlim, ten býk z karavány predstavuje ich božstvo. Kadiaľ ide on, idú všetci. Keď zastane, zastanú všetci a utáboria sa. No viem si domyslieť, že býk asi poslúcha tajné povely náčelníka. Toto zviera je súhrnom náboženských predstáv kočovníkov.

Dve hodiny trval ten nekonečný sprievod. Hľadal som Kálaganiho medzi mužmi, čo uzatvárali karavánu. Zbadal som ho kráčať popri Indovi, ktorý zjavne nebol Bandžari. Bol to domorodec v službách karavány. Podobne sa najímal aj Kálagani. Obaja muži sa zhovárali chladne, takpovediac na pol úst. O čom sa mohli rozprávať? Asi o kraji, odkiaľ prichádzali a kam sme sa my uberali pod vedením nášho nového sprievodcu.

Domorodec, ktorý kráčal na konci karavány, na chvíľu zastal, keď prechádzal popred Steam House. So záujmom si prezrel vozne i slona. Zdalo sa mi, že sa akosi zahľadel na plukovníka Munra, ale nepovedal nič. Potom kývol Kálaganimu na rozlúčku, zaradil sa do sprievodu a čoskoro sa stratil v oblaku prachu.

Keď sa Kálagani vrátil k nám, nečakal na otázky a sám sa obrátil k plukovníkovi Munrovi.

- To bol môj priateľ, ktorý je v službách karavány dva mesiace, - povedal stručne.

Viac nič. Potom Kálagani zaujal svoje miesto vo vlaku a Steam House o chvíľu pokračoval v ceste, pošliapanej tisíckami byvolích kopýt.

24. septembra sa vlak zastavil na noc šesť kilometrov východne od Kurčí na ľavom brehu Bétvy, jedného z najväčších prítokov Jamuny.

V meste si nebolo čo pozerať. Je to niekdajšie stredisko Bundélkhandu, ktoré prekvitalo v prvej polovici sedemnásteho storočia. Neskôr sa naň vrhli z jednej strany Mongoli a z druhej maharadžovia, takže sa už z úderov nespamätalo. Dnes je bývalé slávne mesto Indie sídlom iba niekoľkých stoviek roľníkov.

Spomenul som, že sme sa utáborili na brehu Bétvy. V skutočnosti sme sa nachádzali v istej vzdialenosti od ľavého brehu rieky.

Tento dôležitý vodný tok bol práve rozvodnený. Rozlieval sa naširoko. Chceli sme vyčkať do rána a miesto si najprv obzrieť, aby pri prechode nevznikli nejaké ťažkosti. V noci Banks nemohol nič podnikať.

A tak sme sa po večeri rozišli do svojich kabín a ľahli sme si.

V noci sme tábor zvyčajne nestrážili, okrem skutočne výnimočných prípadov. Veď načo aj? Kto by mohol ukradnúť pojazdné domy alebo slona? Chránili sa samy veľkou hmotnosťou a rozmermi. Nerátali sme, že by nás mohli napadnúť dajakí zbojníci. Navyše sme mali dvoch psov, Blacka a Phanna. Tí by nás upozornili, keby sa niekto podozrivý chcel priblížiť.

V tú noc asi o druhej nad ránom sme sa zobudili na veľký brechot. Hned som vstal. Aj ostatní už boli na nohách.

- Čo sa robí? - spytoval sa plukovník Munro.

- Psi brechajú, iste nie bez dôvodu, - odvetil Banks.

- Asi začuli dajakého pantera z blízkej húštiny! - povedal kapitán Hod. -Prezrime čistinu a pre každý prípad si vezmime pušky!

Seržant Mac Neil, Kálagani a Gúmi už boli na kraji tábora. Načúvali a diskutovali o tom, čo mohlo spôsobiť rozruch. Pripojili sme sa k nim.

- Tak čo, - oslovil ich kapitán Hod, - nebudú to nejaké šelmy, čo sa prišli napiť?

- Kálagani si to nemyslí, - odvetil Mac Neil.

- A čo je to podľa vás? - spýtal sa plukovník Munro, ktorý tiež prišiel k nám.

- Neviem, plukovník, - odvetil Kálagani. - Ale nebudú to tigre, pantery či šakaly. Pod stromami som tuším zbadal nejaké tiene...

- Hned sa o tom presvedčíme! - zvolal kapitán Hod, mysliac stále na chýbajúceho päťdesiateho tigra.

- Počkajte, Hod, - povedal Banks. - V Bundélkhande si treba dať pozor na tulákov!

- Je nás dosť a sme dobre ozbrojení! - vyhlásil kapitán Hod. - Chcem si byť na čistom!

- Dobre! - súhlasil Banks.

Obaja psi stále brechali, ale bez zúrivosti, akú zvyčajne prejavujú, keď sú v ich blízkosti dravé zvieratá.

- Munro, zostaň v tábore s Mac Neilom a s ostatnými! - povedal Banks. - Hod, Maucler, Kálagani a ja pôjdeme zistiť, čo je vo veci.

- Idete? - kričal na nás kapitán Hod a súčasne pokynul Foxovi, aby šiel s ním. Phann a Black už bežali pod prvé stromy a ukazovali nám cestu. Pustili sme sa za nimi.

Len čo sme prišli pod stromy, začuli sme kroky. Zrejme nejaká početná skupina chodila po čistine, kde stál náš tábor. Nejasne sme zazreli akési tiene, ktoré bežali do húštiny. Psi brechali a pobehovali dopredu a naspäť.

- Kto je tam? - zakričal kapitán Hod.

Nijaká odpoveď.

- Tí ľudia buď nechcú odpovedať, alebo nerozumejú po anglicky, - povedal som.

- Kálagani, zakričte na nich, že budeme strieľať, ak sa neozvú! - rozkázal Banks Indovi.

Kálagani teda zakričal na neznámych nárečím, akým sa hovorí v centrálnych častiach Indie.

Zasa nijaká odpoveď.

Netrpezlivý kapitán Hod vystrelil naslepo na tieň, čo sa črtal medzi stromami. Po výstrele z karabíny nasledovalo zmätené pobehovanie, akoby sa skupina rozbehla napravo i naľavo. A zrejme sa tak i stalo, lebo Phann a Black vybehli dopredu, no o chvíľu sa pokojne vrátili.

- Nech to bol, kto chcel, tuláci či zbojníci, tí ľudkovia rýchlo zdupkali! -povedal kapitán Hod.

- Vyzerá to tak a my sa môžeme vrátiť do Steam Housu, - odvetil Banks. - No z opatrnosti budeme do rána strážiť.

Mac Neil, Gúmi a Fox sa pripravili, že sa budú vymieňať na stráži. My sme sa vrátili do svojich kabín.

Zvyšok noci prešiel pokojne. Mysleli sme si, že noční návštevníci odišli, lebo videli, ako dobre sa vie Steam House brániť.

Na druhý deň, 25. septembra, kým sa ostatní pripravovali na odchod, plukovník Munro, kapitán Hod, seržant Mac Neil, Kálagani a ja sme chceli ešte raz preskúmať lesnú čistinu.

Po nočnej bande tu nezostalo ani stopy. Nemuseli sme sa znepokojovať.

Keď sme sa vrátili, Banks práve rozmýšľal nad prechodom cez rieku. Žltkavé vody Bétvy sa rozliali daleko od brehov. Prúd bol veľmi silný. Bolo treba, aby mu Oceľový obor čelil, inak by ho odvlieklo daleko po prúde.

Inžinier najprv hľadal vhodné miesto na pristátie na druhom brehu. Ďalekohľadom si prezeral pravý breh. Koryto Bétvy sa rozlievalo do šírky asi jednej míle. Plávajúci vlak by mal teda prekonať doteraz najdlhšiu trasu.

- Ako si počínajú cestujúci alebo obchodníci, keď sa im postaví do cesty takáto rozvodnená rieka? - spýtal som sa. - Nemyslím, že by sa kompa udržala proti takému silnému prúdu.

- Nuž čo, jednoducho neprejdú! - odvetil kapitán Hod.

- Ba, prejdú, - povedal Banks, - ak majú k dispozícii slony.

- Ešteže čo! Slony preplávajú taký dlhý úsek?

- Určite! Vysvetlím vám to, - odvetil inžinier. - Všetok náklad umiestnia na chrbty tých...

- Chobotnáčov! - doplnil inžiniera kapitán Hod, lebo si spomenul na nášho priateľa Mathiasa Van Guitta.

- Pohoniči ich nútia vojsť do prúdu, - pokračoval Banks. - Zviera najprv váha, cúva, fŕka. No čoskoro sa podrobí, vstúpi do rieky, začne plávať a statočne prekoná vodný tok. Priznávam, že niektoré zvieratá prúd stiahne, ale stáva sa to zriedkavo. Veľa záleží na šikovnosti pohoniča.

- Dobre! - povedal kapitán Hod. - My síce nemáme slony, máme iba jedného...

- A ten nám postačí! - dokončil Banks. - Náš slon sa podobá výtvoru Američana Evansa z roku 1804, ktorý sa pohyboval po zemi aj po vode.

Zaujali sme svoje miesta vo vlaku, Kálut pri ohnisku, Storr vo vežičke a Banks pri ňom vo funkcii kormidelníka.

Najprv bolo treba prejsť zo päťdesiat stôp po zaplavenom brehu. Oceľový obor sa pomaličky pohol dopredu. Široké laby sa ponorili, no ešte neplával. Po zaplavenom teréne sme museli postupovať veľmi opatrne.

Zrazu k nám doľahol známy hluk, ktorý sme počuli v noci.

Z lesa vybehla stovka gestikulujúcich a škľabiacich sa tvorov.

- Tisíc čertov! To boli opice! - zo srdca sa zasmial kapitán Hod.

K Steam Housu sa približovala celá skupina predstaviteľov opičieho národa.

- Čo chcú? - spýtal sa Mac Neil.

- Nepochybne na nás zaútočiť! - odvetil kapitán Hod, stále pripravený na obranu.

- Nie! Nemusíme sa obávať, - povedal Kálagani, keď si prezrel stádo opíc.

- Tak teda čo chcú? - po druhý raz sa spýtal seržant Mac Neil.

- Prejsť s nami cez rieku, nič viac! - odvetil Ind.

Kálagani mal pravdu. Pred nami neboli dotieravé a drzé gibony s dlhými chlpatými rukami, ani opičia "šľachta" prebývajúca v palácoch vo Váránasí. Boli to hulmany, opice z čeľade mačiakovitých, merajúce až sedemdesiat centimetrov, najväčšie opice na polostrove. Tieto zvieratá sú neobyčajne obratné, žijú v húfoch, majú hladkú čiernu papuľu lemovanú belavou srsťou, čo im dodáva výzor starých advokátov. Kožušinu na chrbte majú sivú, na bruchu belavú a chvost má tvar trúbky. Čo sa týka ich prehnaného gestikulovania a pózovania, boli by prekonali aj samotného Mathiasa Van Guitta.

Dozvedel som sa, že hulmany sú posvätné opice Indov. Indické povesti hovoria, že v dávnoveku hulman ukradol pre svoj ľud cenné ovocie mango, ktoré rástlo iba v záhradách cejlónskeho obra. Keď ho pri tom pristihli a hodili do ohňa, hulman síce unikol smrti, ale popálil si tvár a ruky - odvtedy ich má čierne. V Ambere tieto opice obývajú palác Zenanah a priateľsky tam vítajú turistov. Je prísne zakázané zabíjať ich a za prestúpenie tohto zákazu už zaplatili životom niekoľkí anglickí dôstojníci.

Hulmany sú prítulné opice, ľahko sa skrotia. No ak sa na ne zaútočí a ak sú poranené, stávajú sa veľmi nebezpečné.

My sme nepomýšľali na útok. Kapitán Hod schoval pušku.

Žeby tie opice naozaj chceli použiť naše plavidlo, aby sa dostali na druhý breh?

Čakali sme, čo sa bude diať.

Oceľový obor dosiahol koryto rieky. Čoskoro začal plávať. Keďže to bolo v zákrute rieky, vytváral sa tu protiprúd a Steam House v dôsledku toho takmer zastal.

Stádo opíc sa medzitým brodilo v plytkej vode na brehu.

Nesprávali sa nepriateľsky.

No zrazu tie samce, samice, staré i mladé, začali skákať, poskakovať a napokon sa škriabať na Steam House, ktorý akoby ich čakal.

O chvíľu ich bolo zo desať na Oceľovom obrovi, zo tridsať na každom vozni, spolu do stovky. Podľa všetkého sa medzi sebou družne zhovárali, nepochybne sa radujúc, že našli vhodné plavidlo, ktoré im umožní pokračovať v ceste.

Oceľový obor sa dostal do prúdu a začal mu čeliť.

Banks sa možno aj obával, či vlak nebude preťažený toľkými cestujúcimi. Ale nič sa nestalo. Opice sa rozmiestnili veľmi rozumne. Boli na vežičke, na chrbte slona, na krku a na chobote a nijako sa nebáli kúdolov pary. Boli na zaokrúhlených strechách našich pagôd, jedny skrčené, druhé stáli, iné viseli za končatiny alebo za chvost. Jednoducho boli všade, dokonca aj na verande. Steam House sa vďaka dobrému rozmiestneniu vzduchových komôr dobre držal na vode.

Kapitán Hod a Fox boli očarení. Najmä Fox len-len že to škľabiace sa stádo neprivítal v Steam House. Prihováral sa hulmanom, podával im ruku a kýval im na pozdrav klobúkom. Bol by im rozdal všetky cukrovinky z komory, keby mu to nebol prekazil pohoršený pán Parazard.

Oceľový obor ťažko pracoval, štyri laby zaberali vo vode ako široké vesla. Napredoval šikmo proti prúdu k miestu pristátia.

O polhodinu ho dosiahol. Len čo prirazil k brehu, stádo opičích akrobatov povyskakovalo na breh a zmizlo nám spred očí.

- Mohli sa aspoň poďakovať! - zvolal Fox nespokojný s takým správaním našich milých spoločníkov.

Odpovedal mu výbuch smiechu.

VIII

Hod kontra Banks

Bétvu sme šťastne prekonali. Od stanice Etavah nás delilo sto kilometrov.

Štyri dni ubehli bez najmenšej príhody. Nevyskytla sa ani jedna príležitosť na poľovačku. V tomto kraji sa šelmy vyskytovali zriedkavo.

- Napokon prídem do Bombaja, a nezastrelím môjho päťdesiateho tigra! - sťažoval sa kapitán Hod.

Kálagani nás prezieravo viedol najredšie osídleným územím. Vyznal sa tu veľmi dobre. A tak 29. septembra náš vlak začal stúpať po severnom úbočí pohoria Vindhja, aby sa dostal k ságarskému priesmyku.

Až doteraz sme postupovali cez Bundélkhand bez prekážok, hoci je to jedna z najpodozrivejších oblastí Indie. Uchyľujú sa sem zločinci a nebezpeční tuláci, svoje remeslo tu vykonávajú traviči a zbojníci. Preto sa cestou týmto krajom treba mať na pozore. Najnebezpečnejšou oblasťou je práve pohorie Vindhja, kam náš Steam House smeroval. Prechod mal byť dlhý asi sto kilometrov a mal sa skončiť pri Džabalpure, najbližšej železničnej stanici na trati z Bombaja do Iláhábádu. Nemohli sme však ísť tak rýchlo a pohodlne ako po pláňach Sindhie. Svahy boli dosť strmé, pôda kamenistá, cesty pomerne zlé, s nečakanými zákrutami a na niekoľkých miestach zúžené. Banks predpokladal, že za desať hodín, čo bol náš cestovný deň, prejdeme najviac pätnásť-dvadsať kilometrov. Pritom sme vo dne v noci museli pozorovať kraj popri ceste a starostlivo strážiť tábor.

Odporúčal nám to aj sám Kálagani napriek tomu, že sme boli dobre ozbrojení. Naše dva domy a vežička, ktorá bola ozajstnou pevnôstkou na chrbte Oceľového obra, poskytovali možnosť na obranu. Zbojníci, traviči a rôzni iní hrdlorezovia by si iste dobre rozmysleli, či majú na nás zaútočiť. Pravda, ak sa vôbec v tomto divokom kraji nachádzajú. Ale opatrnosti nie je nikdy dosť a lepšie bolo rátať s každou možnosťou.

Už v prvej polovici dňa sme dosiahli ságarský priesmyk. Vlak napredoval bez väčších ťažkostí. Na niektorých strmších miestach bolo treba pridať pary. Storr reguloval silu stroja podľa okolností a niekoľko ráz sme zdolali svahy s dvanásť až pätnásťpercentným stúpaním.

Nemuseli sme sa báť, že zablúdime. Kálagani dokonale poznal priechody v pohorí Vindhja, a najmä oblasť ságarského priesmyku. Preto nikdy nezaváhal, aj keď sa z dajakého miesta rozbiehalo viacero ciest do hlbokých tiesňav uprostred hustých lesov, ktoré obmedzovali výhľad na dvesto či tristo krokov. Niekedy šiel dopredu, sám alebo s Banksom, so mnou či s niekým iným, aby sa presvedčil, v akom stave je cesta.

Obdobie daždov zanechalo na ceste stopy, vymlelo v nej brázdy, a na to bolo treba dať pozor. Keby sme sa museli obrátiť, bolo by to bývalo veľmi ťažké.

Postupovali sme dobre - aspoň v daných podmienkach. Dážd celkom ustal. Slnečné lúče presvetľovali ľahkú clonu hmly. Nemuseli sme sa obávať búrok, ktoré bývajú v centrálnej oblasti polostrova výnimočne silné. Horúčava, hoci nebola veľká, nás cez deň dosť sužovala. Vcelku však teplota bola znesiteľná, najmä preto, že nás chránili pohodlné domy. Na jedálnom lístku nechýbala zverina. Naši poľovníci nás neustále zásobovali, pričom sa od Steam Housu nemuseli priveľmi vzďaľovať.

Iba kapitán Hod a Fox mohli ľutovať za šelmami, ktorými hýrilo Tarryaní. Tu sa nedalo čakať, že by stretli leva, tigra či pantera, lebo tu chýbali prežúvavce, ktorými sa šelmy živia.

V pohorí Vindhja sa nám naskytla príležitosť bližšie sa zoznámiť s indickými slonmi - mám na mysli divé slony. Doteraz sme z nich videli iba zriedkavé ukážky.

30. septembra okolo poludnia sa pred vlakom ukázal pár týchto nádherných zvierat. Ako sme sa približovali, vystrašene ustúpili nabok, aby uvoľnili cestu nezvyčajnému záprahu.

Vôbec sme nepomysleli na to, že by sme ich mohli zabiť. Aj kapitán Hod sa uspokojil s tým, že si ich mohol prezrieť vo voľnej prírode, v pustých tiesňavách, kde slony nájdu dosť pastvy i vody v bystrinách.

Vieme, že India je naozajstnou krajinou slonov. Je to jeden druh, ktorý sa zaraduje nižšie ako africké slony a žije okrem samotnej Indie v Barme, v Thajsku alebo v krajoch na východ od Bengálskeho zálivu.

Ako slony chytajú? Najčastejšie do ohrady obkolesenej palisádami. Ak sa má zajať celé stádo, na love sa zúčastní okolo päťsto poľovníkov pod špeciálnym vedením domorodého seržanta. Poľovníci postupne zatláčajú zvieratá do ohrady, porozdeľujú ich pomocou osobitne vycvičených slonov, pozväzujú im nohy, a slony sú zajaté.

Tento spôsob vyžadujúci veľa času a námahy je väčšinou neúčinný, ak treba chytiť velké samce. Tie bývajú zlostné a prefíkané, takže prelomia kruh honcov a nevojdú do ohrady. Preto sa na ich chytenie využívajú cvičené samice, ktoré ich niekoľko dní sledujú. Na chrbte sloníc sedia pohoniči zahalení do prikrývok nevýrazných farieb. Keď nič netušiace slony zaspia, muži ich spútajú skôr, ako sa zvieratá stačia spamätať.

Ako som už spomenul, kedysi chytali slony do jám hlbokých zo pätnásť stôp. Pri páde sa zviera väčšinou poranilo alebo zabilo, preto sa od tohto barbarského prostriedku ustúpilo.

V Bengálsku a v Nepále ešte používajú lasá. To je pravá poľovačka s dramatickými zvratmi. Na dobre vycvičenom slonovi sedia traja muži: na krku vodca, vzadu pohonič, ktorý poháňa slona palicou alebo hákom, a na chrbte vrhač lasa, ktoré má na konci slučku. Vycvičené slony dlhé hodiny prenasledujú divého slona po pláňach a lesoch, pričom sú muži na chrbtoch zvierat vystavení mnohým nebezpečenstvám. Keď napokon slona chytia do lasa, zrúti sa na zem a je vydaný na milosť poľovníkom.

Rozličnými spôsobmi sa v Indii ročne uloví veľký počet slonov. Je to dobrý obchod. Slonia samica sa predáva za sedemtisíc frankov, samec za dvadsaťtisíc, niekedy až za päťdesiattisíc.

Sú slony naozaj také užitočné, keď sa za ne tak veľa platí? Áno. Ak sú dobre kŕmené - za deň spotrebujú do sedemsto libier zeleného krmiva - poskytujú dobré služby. Využívajú ich na prepravu vojakov, vojenských zásob a diel v horských oblastiach alebo v neprístupných džungliach, na ťažké práce pre súkromníkov, ktorí ich používajú ako ťažné zvieratá. Títo mocní a poslušní obri sa dajú ľahko vycvičiť a využívajú ich po celej Indii. Keďže skrotené sa nerozmnožujú, neustále ich lovia, aby uspokojili požiadavky z domova i z cudziny.

Napriek tomu sa nezdá, že by sa ich počet zmenšoval. Slony žijú vo veľkom množstve v rôznych oblastiach Indie.

Ja by som chcel dodať, že ich je až priveľa, ako o chvíľu uvidíme.

Spomínané dva slony sa nášmu vlaku vyhli, no potom pokračovali v ceste. Takmer súčasne sa vzadu zjavili ďalšie slony a dostihli pár, ktorý sme práve predbehli. O štvrťhodinu už bolo slonov dvanásť. Pozorovali Steam House a nasledovali nás vo vzdialenosti najviac päťdesiat metrov. Zrejme sa nechceli k nám celkom priblížiť, no rovnako sa nechceli vzdialiť. Nebolo to pre ne namáhavé, keďže Oceľový obor postupoval pomaly do svahov pohoria Vindhja. Napokon, slon sa vie pohybovať rýchlejšie, ako by sme si mysleli. Odborníci vravia, že dosiahne rýchlosť dvadsaťpäť kilometrov za hodinu. Preto aj slony za nami nás mohli ľahko dobehnúť alebo aj predbehnúť.

V danej chvíli však nepochybne zamýšľali iba sa zhromaždiť, ako sa dalo usúdiť podľa istých výkrikov - akýchsi výziev, na ktoré odpovedali oneskorenci, čo šli po tej istej ceste.

Asi o jednej popoludní kráčalo za nami zo tridsať slonov. A bolo možné, že sa ich počet ešte zvýši. Slonie stádo sa zvyčajne skladá z tridsiatich alebo štyridsiatich jednotlivcov, ktorí predstavujú rodinu blízkych aj vzdialenejších príbuzných, no nie je zriedkavosťou stretnúť zoskupenie aj sto slonov. Takejto možnosti sme sa obávali.

Plukovník Munro, Banks, Hod, Mac Neil, Kálagani a ja sme stáli na verande druhého vozňa a pozorovali sme, čo sa robí za nami.

- Neustále ich pribúda, - povedal inžinier Banks. - Nepochybne sa tu zídu všetky slony z tohto kraja!

- Ale na veľkú vzdialenosť sa predsa nedorozumejú, - poznamenal som.

- Nie, - odvetil inžinier, - no zato sa zacítia. Ich čuch je taký jemný, že napríklad skrotené slony zistia prítomnosť divých slonov na vzdialenosť tri aj štyri míle.

- To je naozajstné sťahovanie, - povedal poručík Munro. - Pozrite sa! Za naším vlakom ide celé stádo rozdelené na skupinky po desať až dvanásť slonov a všetky skupinky postupujú rovnakým tempom. Musíme zvýšiť rýchlosť, Banks!

- Oceľový obor robí, čo môže, Munro, - odvetil inžinier. - Ťaháme vozne do strmého kopca.

- Načo sa ponáhľať, - zvolal kapitán Hod, lebo vzrušujúce príhody mu spôsobovali radosť. - Nechajme tie milé zvieratká, nech si idú za nami! Je to dôstojný sprievod nášho vlaku! Kraj aspoň nie je pustý a my si vykračujeme ako dajakí radžovia!

- Necháme ich, pravdaže, - odvetil Banks. - Neviem si totiž predstaviť, ako by sme im v tom mohli zabrániť!

- Čoho sa obávate? - spýtal sa kapitán Hod. - Veď viete, že stádo nikdy nie je také nebezpečné, ako slon samotár. Sú to vynikajúce zvieratá!... Barany, veľké barany s chobotmi, nič viac!

- Hod sa nám nadchýna! - poznamenal plukovník Munro. - Rád súhlasím, ak stádo ostane vzadu a udrží si odstup. Potom sa nemusíme ničoho báť. No ak si zmyslí predbehnúť nás na tejto úzkej ceste, môže sa to s nami zle skončiť!

- Nehľadiac na to, že nevieme, ako slony zareagujú, keď sa ocitnú pred Oceľovým obrom! - dodal som ja.

- Pozdravia ho, tisíc čertov! - skríkol kapitán Hod. - Pozdravia ho tak, ako ho pozdravili slony princa Guru Singha!

- Ale to boli skrotené slony, - poznamenal seržant Mac Neil.

- Nuž čo, aj tieto skrotnú! - odsekol kapitán Hod. - Náš obor ich tak ohúri, že ho začnú rešpektovať!

Ako vidieť, náš priateľ bol stále nadšený umelým slonom, "klenotom medzi mechanickými výtvormi, ktorý zostrojila ruka anglického inžiniera".

- Napokon, tieto chobotnáče, - kapitán s obľubou používal tento výraz, - sú veľmi inteligentné, uvažujú, posudzujú, porovnávajú, spájajú myšlienky, správajú sa takmer ako ľudia!

- To nie je isté, - povedal Banks.

- Akože nie isté! - zvolal kapitán Hod. - To môže povedať len ten, kto nežil v Indii! Či sa tie šľachetné zvieratá nepoužívajú na domáce práce? Môže sa im vyrovnať nejaký dvojnohý služobník? Či slon v pánovom dome nie je vždy ochotný vykonať dobrú službu? Či neviete, Maucler, čo o slonoch napísali ľudia, ktorí sa v tejto veci vyznajú? Podľa nich sú slony úslužné voči tým, ktorých si obľúbili, odnášajú im bremená, trhajú pre nich kvety a ovocie, žobrú, ako to robia slony zo slávnej vilmurskej pagody pri Pondišéry, samy si v bazáre kúpia a zaplatia cukrovú trstinu, banány a plody mangovníka, v Sandarbane chránia stádo aj obydlia svojho pána pred šelmami, čerpajú vodu z cisterny, strážia zverené deti starostlivejšie ako najlepšia anglická pestúnka! Sú láskavé a vďačné, majú priam zázračnú pamäť, nezabúdajú na dobré, no ani na zlé! Vedzte, priatelia, že títo obri ľudskosti - áno, vravím ľudskosti - nerozmliaždia ani bezbranný hmyz! V tomto ohľade sú slony až dojímavé. Jeden môj priateľ rozkázal skrotenému slonovi, aby pošliapal lienku, čo si práve sadla na kameň. Nuž a toto vynikajúce zviera zdvihlo nohu zakaždým, keď prechádzalo ponad kameň. Ani príkazy ani bitky by ho neboli prinútili, aby šliapol na hmyz! No keď mu rozkázali, aby ju priniesol, jemne ju chytil tou svojou zázračnou rukou - čiže končekom chobota - a pustil ju na slobodu. Teraz povedzte, Banks, či slon nie je dobrý, šľachetný, nadradený nad ostatné zvieratá, aj nad opicu, aj nad psa, a či mu Indovia právom neprisudzujú takmer rovnakú inteligenciu ako človeku!

A kapitán Hod na záver svojej dlhej reči sňal klobúk a pozdravil obávané stádo, čo za nami postupovalo vyrovnaným krokom.

- Dobre ste hovorili, kapitán Hod, - odvetil plukovník Munro s úsmevom. -Slony majú vo vás nadšeného obhajcu.

- Ale či nemám úplnú pravdu, plukovník? - spýtal sa kapitán Hod.

- Kapitán Hod možno má pravdu, - povedal inžinier Banks, - no nazdávam sa, že mám pravdu aj ja v zhode s poľovníkom na slony Sandersonom, ktorého v tejto otázke považujú za odborníka.

- A čo vraví ten váš Sanderson? - zvolal kapitán Hod s odtieňom pohŕdania v hlase.

- Predpokladá, že slon má iba priemernú inteligenciu, že jeho často prekvapujúce počínanie pramení v jednoznačnej poslušnosti, že iba vykonáva to, čo mu viac či menej tajne rozkáže jeho vodca.

- Pozrime sa! - odvrkol kapitán Hod, ktorý sa začínal zlostiť.

- A ďalej poznamenáva, že Indovia na svojich posvätných maľbách alebo freskách nikdy ako symbol inteligencie neznázornili slona, ale lišiaka, havrana, alebo opicu!

- Protestujem! - skríkol kapitán Hod a rukou urobil gesto podobajúce sa krivke slonieho chobota.

- Protestujte, kapitán, ale počúvajte! - pokračoval Banks. - Sanderson dodáva, že slon má neobyčajne vyvinutý zmysel pre poslušnosť. A konštatuje, že slon sa nechá chytiť do najjednoduchšej, áno do priam detsky jednoduchej pasce, akou je napríklad jama zakrytá haluzím, a nijako sa neusiluje dostať von. Podobne vlezie do ohrady, kam by ste nedostali iné divé zviera. Nakoniec Sanderson uvádza, že ak chytený slon náhodou ujde, ľahko sa dá znovu chytiť, čo veru nie je na chválu jeho inteligencii! Nepoučí ho ani skúsenosť!

- Úbohé zvieratá! - odsekol kapitán Hod posmešne, - ale vám ten inžinier dáva!

- A napokon dodávam - to je môj posledný argurnent - že slony sa často nedajú skrotiť, keďže im chýba inteligencia. Stáva sa to najmä pri mladých slonoch a pri slabšom pohlaví.

- To je len ďalšia podobnosť s ľudskými bytosťami! - odvetil kapitán Hod. - Či sa muži nenechajú viesť ľahšie ako deti a ženy?

- Kapitán, - povedal inžinier Banks, - obaja sme starí mládenci a ako takí nemôžeme vec zodpovedne posúdiť!

- Dobre povedané!

- A na záver ešte toľko, že by sme sa nemali spoliehať na dobrotu slonov, že ak sa to stádo pre nejakú príčinu rozzúri, neodoláme mu, a že by som bol radšej, keby sa náš sprievod obrátil na sever, keďže my ideme na juh!

- Tým väčšmi, Banks, že kým sa tu s Hodom škriepite, slonov znepokojujúco pribúda! - poznamenal plukovník Munro.

IX

Sto proti jednému

Sir Edward Munro sa nemýlil. Za naším vlakom už kráčalo päťdesiat až šesťdesiat slonov. Tlačili sa jeden vedľa druhého a prví sa priblížili k Steam Housu na desať metrov, takže sme ich mohli pozorovať zblízka.

Na čele skupiny kráčal veľký slon vysoký do troch metrov. Spomínal som, že indické slony sú menšie ako africké, ktoré dosahujú výšku až štyroch metrov. Aj kly mal tento slon menšie ako jeho africkí bratia, merali pol druha metra po vonkajšom oblúku a na najhrubšom mieste mali priemer štyridsať centimetrov. Na Srí Lanke sa nájdu slony bez klov, tejto obdivuhodnej zbrane, ktorú vedia šikovne využiť. No v Indii sú takéto kusy zriedkavosťou.

Za slonom šlo niekoľko samíc. To sú naozajstné vodkyne karavány. Keby pred nimi nebol býval Steam House, iste by boli kráčali prvé a samec by bol šiel vzadu so svojimi druhmi. Samce sa nevyznajú vo vedení stáda. Nestarajú sa o drobizg, a preto nemôžu vedieť, kedy sloníčatá potrebujú zastávku a aké táborisko im vyhovuje. Samice majú v rodine prvé slovo a riadia veľké presuny.

Nevedeli sme, prečo sa toto stádo vydalo na cestu, či ide hľadať nové pasienky, či uteká pred nejakými nebezpečnými muchami, alebo či sa pustilo cez pohorie Vindhja len preto, že ho zlákal náš zvláštny dopravný prostriedok.

Prechádzali sme otvorenou krajinou. Slony, keď sú von z lesa, zvyčajne sa premiestňujú vo dne. Nevedeli sme, či sa na noc zastavia, ako sme sa museli zastaviť my.

- Kapitán, garda slonov za nami sa rozrastá. Ešte stále sa ničoho nebojíte? -spýtal som sa nášho priateľa.

- Pff! Prečo by nám tie zvieratá chceli ublížiť? To nie sú tigre, no nie, Fox? -povedal kapitán Hod.

- Ani pantery! - odvetil sluha, ktorý zmýšľal rovnako ako jeho pán.

No ja som si všimol, ako Kálagani nesúhlasne zavrtel hlavou. Zrejme si nebol taký istý ako naši dvaja poľovníci.

- Tuším sa necítite bezpečne, Kálagani, - oslovil ho Banks, keďže sa naňho tiež pozeral.

- Nemôžeme ísť trochu rýchlejšie? - spýtal sa namiesto odpovede Ind.

- To bude ťažké, - odvetil inžinier. - No pokúsime sa o to.

Inžinier Banks odišiel zo zadnej verandy a vystúpil do vežičky za Storrom. O chvíľočku Oceľový obor začal rýchlejšie odfukovať a zvýšil rýchlosť.

Veľmi to nebolo badať, lebo cesta prudko stúpala. No keby bol vlak aj zdvojnásobil rýchlosť, na veci by sa nič nebolo zmenilo. Stádo slonov pridalo do kroku a vzdialenosť medzi ním a Steam Housom sa nezmenšila.

Takto prešlo niekoľko hodín. Po večeri sme sa vrátili na verandu druhého vozňa. V tej chvíli sa pred nami otvoril pohľad na takmer rovnú cestu aspoň do vzdialenosti dvoch míľ.

Veľmi sme sa znepokojili, lebo za hodinu počet slonov sa ešte zväčšil. Bolo ich už okolo stovky.

Zvieratá kráčali v dvojitých alebo trojitých radoch podľa šírky cesty, mlčky a vyrovnaným krokom, jedny mali zdvihnutý chobot, iným trčali hore kly. Tá masa vyzerala ako vlniace sa more, rozhojdané veľkými vlnami z hĺbok, ktoré sa ešte nerozbesnelo. No ak sa rozpúta búrka, akému nebezpečenstvu budeme vystavení?

Pomaličky sa blížila noc. Mala to byť tmavá bezmesačná noc, lebo nad zemou sa držala hmla.

Inžinier Banks povedal, že v takej tme nebudeme môcť pokračovať v nebezpečnej ceste. Rozhodol, že zastaneme, len čo sa tiesňava trochu rozšíri, aby stádo mohlo popri nás prejsť a pokračovať v ceste na juh.

Len či to aj urobí?

Všimli sme si, že slony s príchodom noci prejavujú akési znepokojenie. Začali tlmene trúbiť a potom sa k trúbeniu pridal ďalší, pre nás zvláštny zvuk.

- Čo je to za hluk? - spýtal sa plukovník Munro.

- To je zvuk, ktorý tieto zvieratá vydávajú, keď sa v ich blízkosti ocitne nepriateľ! - odvetil Kálagani.

- A to sme my? Nemôže to byť niekto iný? - spýtal sa inžinier Banks.

- Obávam sa, že sme to my! - povedal Ind.

Ten zvuk sa podobal vzdialenému hrmeniu. Podobný hluk v divadle vyrábajú tak, že rozhýbu visiaci plech. Slony treli choboty o zem a vyfukovali množstvá vdýchnutého vzduchu. Takto vznikal mocný a dunivý hukot, od ktorého nám bolo úzko pri srdci.

Bolo deväť hodín večer.

Práve sme prišli na menšiu, takmer okrúhlu pláň, širokú asi na pol míle. Tu ústila cesta od jazera Puturia, pri ktorom sa Kálagani zamýšľal utáboriť. No jazero bolo od nás vzdialené ešte pätnásť kilometrov a nedalo sa dúfať, že by sme k nemu prišli pred zotmením.

Banks pokynul, aby vlak zastal. No Oceľového obra sme neodpojili, ani oheň v ohnisku sme nezahasili. Storr dostal rozkaz, aby stále udržiaval potrebný tlak pre prípad, že by sme museli náhle vyraziť. Bolo treba rátať s každou možnosťou. Plukovník Munro odišiel do svojej kabíny. Inžinier Banks a kapitán Hod si nechceli ísť ľahnúť a ja som radšej ostal s nimi. Aj ostatní boli na nohách. No čo by sme si počali, keby si slony zmysleli zaútočiť na Steam House?

Celú hodinu sa okolo tábora ozývalo dunivé trúbenie.

Stádo sa zrejme rozťahovalo po celej pláni. Čakali sme, či sa predsa len nepohne ďalej smerom na juh.

- Je to možné, - povedal inžinier Banks.

- Ba dokonca pravdepodobné, - optimisticky dodal kapitán Hod.

Asi o jedenástej hluk začal postupne tíchnuť a po desiatich minútach úplne prestal.

Potom nasledovala pokojná noc. Boli by sme začuli aj najmenší podozrivý zvuk. No v tichu sa rozliehalo len odfukovanie Oceľového obra. Nevideli sme nič, len chvíľami vyletel z chobota nášho slona roj iskier.

- Tak čo, - povedal kapitán Hod, - nemal som pravdu? Milé slony odišli!

- Šťastnú cestu! - pridal som sa ja.

- To sa ešte len dozvieme! - vyhlásil Banks. - Storr, zažni reflektory!

- Okamih, pán Banks!

O chvíľu vystrekli z očí Oceľového obra dva prúdy svetelných lúčov a pustili sa prečesávať obzor.

Slony boli rozostavené do veľkého kruhu okolo Steam Housu. Nehýbali sa, možno spali. Vo svetle reflektorov pôsobili až neprirodzeným dojmom. Osvetlené zvieratá v dôsledku zrakového klamú nadobúdali gigantické rozmery hodné súperenia s naším Oceľovým obrom. Keď ich svetelné lúče oslepili, rýchlo vstali, akoby sa ich bola dotkla horúca ihla. Chobot vystrčili dohora, kly zdvihli. Vyzeralo to, že sa chcú vrhnúť na vlak. Z hrdiel im vychádzal chrapľavý rev. Náhla zúrivosť sa preniesla aj na ostatné zvieratá a čoskoro sa okolo tábora ozýval ohlušujúci koncert, akoby z celej sily trúbilo naraz sto trúb.

- Zhasni! - rozkázal Banks.

Takmer súčasne rev ustal.

- Slony sú tu, rozostavené do kruhu, a budú tu aj na svitaní! - povedal Banks.

- Hm! - vyšlo z kapitána Hoda.

Zdalo sa mi, že už nie je taký sebavedomý.

Nevedeli sme, čo máme urobiť. Kálagani bol tiež veľmi znepokojený.

Nemohli sme pomýšľať na to, že by sme odišli z táboriska v tmavej noci. Bolo to nemožné a ani by nám to nebolo pomohlo. Stádo slonov by nás určite bolo prenasledovalo a nebezpečenstvo by v noci bolo ešte vzrástlo.

Preto sme sa dohodli, že vyrazíme až na svitaní. Budeme postupovať veľmi opatrne a čo možno najrýchlejšie. Pritom musíme dávať pozor, aby sme si nepohnevali hrozivý sprievod.

- A čo ak nás tie zvieratá budú dalej prenasledovať? - spýtal som sa.

- Pokúsime sa nájsť také miesto, kde by sa Steam House ocitol mimo ich dosahu, - odvetil inžinier Banks.

- Nájdeme v pohorí Vindhja také miesto? - spýtal sa kapitán Hod.

- Jedno poznám, - povedal Kálagani.

- Ktoré? - spýtal sa inžinier Banks.

- Jazero Puturia.

- Ako daleko je odtiaľto?

- Asi deväť míľ.

- No slony predsa plávavajú, a možno lepšie ako iné štvornožce! Vraj sa udržia nad vodou aj pol dňa! Nemusíme sa teda obávať, že pôjdu za nami až k jazeru a že sa tam naše položenie ešte zhorší? - spýtal sa Banks.

- Nevidím iný spôsob, ako sa vyhnúť ich útoku! - odvetil Ind.

- Tak sa o to pokúsime! - povedal inžinier.

Nič iné nám nezostávalo. Možno sa slony neodvážia vojsť do vody a my im utečieme!

Netrpezlivo sme čakali ráno. Počas zvyšku noci slony zostali pokojné. Steam House bol obkľúčený zo všetkých strán.

Na svitaní nastalo všeobecné oživenie. Slony ako na povel potriasali chobotmi, treli si kly o zem, striekali sa vodou a žuli trávu, čo si sem-tam odtrhli na pláni, kde jej bolo dosť. Napokon sa tak priblížili k Steam Housu, že sme ich mohli z okien dočiahnuť kopijou.

Inžinier Banks nám rozkázal, aby sme ich nijako nedráždili. Nesmeli sme im poskytnúť zámienku na útok.

Niektoré slony sa začali tlačiť k Steam Housu. Zrejme chceli zistiť, čo to je za obrovské nehybné zviera. Považovali ho za jedného z nich? Tušili, že v sebe skrýva veľkú silu?

V predchádzajúci deň sa od neho držali v istej vzdialenosti, a tak ho nevideli v činnosti zblízka.

No čo urobia, keď slon začne fučať, keď sa mu z chobota vyhrnie para, keď začne dvíhať a spúšťať široké laby, keď sa dá do pohybu a potiahne za sebou dva vozne?

Plukovník Munro, kapitán Hod, Kálagani a ja sme zaujali miesta vpredu. Seržant Mac Neil a jeho druhovia zostali vzadu.

Kálut stál pred ohniskom a prikladal, hoci tlak pary bol dostatočný.

Inžinier Banks bol pri strojvodcovi Storrovi vo vežičke a ruku držal na regulátore. Na Banksov pokyn Storr stlačil páku a ozval sa silný hvizd.

Slony natrčili uši. Potom trochu cúvli a uvoľnili nám cestu na niekoľko krokov.

Para vnikla do valcov, z chobota sa vyvalil oblak, stroj uviedol do pohybu laby Oceľového obra a vlak vyrazil.

Moji druhovia a ja sme videli, že zvieratá v prvých radoch sa prekvapene pohli. Tým sa medzi nimi uvoľnila širšia ulička a to stačilo, aby sa Steam House mohol pohybovať približne tak rýchlo, ako keď kôň mierne klusá.

No čoskoro sa celá masa týchto "chobotnáčov" rozhýbala. Prvé skupinky šli na čele sprievodu, posledné šli za vlakom. Zdalo sa, že ho nemienia opustiť.

Súčasne, keďže cesta sa na tomto mieste rozširovala, dalšie slony nás sprevádzali po bokoch ako jazdci popri dverách koča. V stáde šli pomiešané samce i samice rôznych veľkostí a rôzneho veku. Mladé - dvadsaťpäťročné, zrelé - šesťdesiatročné a staré - storočné. Sloníčatá cicali svoje mamy na pochode. No slony predsa dodržiavali istý poriadok, netlačili sa priveľmi a prispôsobili sa rýchlosti Oceľového obra.

- Ak nás takto budú sprevádzať až k jazeru, nemám proti tomu nič, - povedal plukovník Munro.

- Áno, - odvetil Kálagani, - no čo sa stane, ak sa cesta zúži?

V tom spočívalo nebezpečenstvo.

Za tri hodiny sme pokojne prešli dvanásť kilometrov z pätnástich, čo nás delili od jazera Puturia. Iba zo dva či tri razy sa niekoľko slonov postavilo na cestu, akoby nám ju chceli prehradiť. No Oceľový obors vodorovne vystrčenými klami šiel k nim, vypľul na ne paru a slony sa rozostúpili.

O desiatej bolo pred nami zopár posledných kilometrov k jazeru. Dúfali sme, že tam budeme v bezpečí.

Ak by sa slony cestou k jazeru nezačali správať nepriateľsky, Banks sa ani nemienil pri ňom zastavovať. Na druhý deň sme mali vyjsť z pohoria Vindhja a potom by nás od stanice Džabalpur delilo iba niekoľko hodín.

Kraj, ktorým sme prechádzali, bol nielen divoký, ale aj úplne pustý. Nebolo tu jedinej dedinky, usadlosti, nestretli sme jedinú karavánu či pocestného. Od vstupu do tejto hornatej oblasti sme jednoducho nestretli živú dušu.

Okolo jedenástej sa údolie medzi dvoma strmými svahmi začalo zužovať. Jako povedal Kálagani, úzka cesta mala viesť až po vyústenie pri jazere.

Naše položenie sa zhoršilo. Keby verní sprievodcovia nášho vlaku boli šli iba vpredu a vzadu, všetko by bolo bývalo v poriadku. No takto slony kráčajúce po bokoch nemohli ostať na svojich miestach. Boli by nás pritlačili o skaly, alebo by boli popadali do priepastí lemujúcich cestu na viacerých miestach. Slony sa inštinktívne chceli zaradiť dopredu alebo dozadu. Z toho vyplynulo, že čoskoro

sme sa nemohli pohnúť vpred ani cúvnuť.

- Komplikuje sa to, - poznamenal plukovník Munro.

- Áno, - odvetil inžinier Banks, - budeme musieť masu preraziť.

- Nuž tak prerazme! - skríkol kapitán Hod. - Tisíc čertov! Oceľové kly nášho obra sú predsa mocnejšie ako kly tých hlúpych zvierat!

Ako vidieť, kapitán Hod zmenil názor a chobotnáče už preňho boli iba hlúpymi zvieratami.

- Pravdaže, - povedal seržant Mac Neil, - ale sme jeden proti sto!

- Aj tak vpred! - skríkol už i Banks. - Inak celé stádo prejde ponad nás!

Oceľový obor sa pohol. Jeho kly narazili na zadok jedného slona.

Zviera zrevalo od bolesti a stádo mu odpovedalo zúrivým revom. Hrozil nám boj, výsledok ktorého sme nemohli predvídať.

Vzali sme si zbrane - pušky s kužeľovitými nábojmi, karabíny s výbušnými guľkami a revolvery. Boli sme pripravení odraziť každý útok.

Ako prvý na nás zaútočil obrovský samec zúrivého vzhľadu so vztýčeným klom a so zadnými nohami pevne zapretými do zeme.

- To je "guneš"! - zvolal Kálagani.

- Pff! Veď má iba jeden kel! - pohŕdavo pokrčil plecami kapitán Hod.

- O to je nebezpečnejší! - odvetil Ind.

Kálagani použil výraz, ktorým poľovníci označujú samce s jedným klom. Indovia si také zvieratá osobitne ctia, najmä ak im chýba pravý kel. A taký bol práve tento slon.

Videli sme ho zblízka. Guneš najprv zatrúbil, zohol chobot, ktorý slony nikdy nepoužívajú na boj, a vrhol sa na Oceľového obra.

Jeho kel narazil o plech, prerazil ho, no potom sa zlomil na tvrdej stene ohniska. Celý vlak sa pri náraze zatriasol. No dalej postupoval vpred a odtlačil guneša, ktorý mu márne vzdoroval.

Ostatné slony vpredu porozumeli výzve svojho druha. Zastali, a tým vznikla nepreniknuteľná prekážka živých tiel. Súčasne zadné skupiny kráčali dalej a tlačili sa na verandu. Ako odolať takej ničivej sile?

Zároveň niektoré slony, čo stáli vedľa Steam Housu, zdvihnutými chobotmi chytali výstupky na vozňoch a zúrivo nimi triasli.

Zastať sme nemohli, lebo to by bol býval náš koniec. Museli sme sa brániť. Namierili sme na útočníkov.

- Ani jeden výstrel vedľa! - zvolal kapitán Hod. - Priatelia, mierte na miesto, kde vyviera chobot, alebo do jamky pod okom. To je istý zásah!

Poslúchli sme kapitána Hoda. Po výstreloch sa ozval bolestivý rev.

Niekoľko smrteľne zasiahnutých slonov spadlo vzadu a po našom boku, takže nám nezatarasili cestu. Prvé skupinky trochu cúvli a mohli sme pokračovať v ceste.

- Znovu nabiť a čakať! - zvolal kapitán Hod.

Dlho sme nečakali. Vrhlo sa na nás celé stádo, neobyčajne rozzúrené. Už sme sa videli stratení.

Okolo nás znel ohlušujúci rev. Tak revú slony osobitne vycvičené na boj a vydráždené na najvyššiu mieru. Rev bol taký strašný, že pred našimi útočníkmi by boli cúvli aj najodvážnejší bojovníci so slonmi.

- Vpred! - skríkol Banks.

- Strieľať! - zavelil Hod.

K zrýchlenému odfukovaniu stroja sa pridali výstrely. V tej pospletanej mase tiel bolo ťažké cieliť presne, ako nám to odporúčal kapitán Hod. Každá guľka síce zasiahla niektoré zviera, ale nie smrteľne. Poranené slony sa ešte väčšmi rozzúrili a na výstrely odpovedali údermi klov, ktorými prevŕtavali steny Steam Housu.

Do výstrelov a výbuchov guliek v telách zvierat sa miešal sykot prehriatej pary. Tlak stále stúpal. Oceľový obor sa ponáral do masy slonov, rozdeľoval ju, roztláčal. Súčasne jeho pohyblivý chobot bil ako ohromný kyj do mäsitej záplavy, ktorú trhal klami.

Napredovali sme po úzkej ceste. Niekoľkokrát sa kolesá šmýkali, no napokon sa zaryli do zeme, a tak sme sa blížili k jazeru.

- Hurá! - zvolal kapitán Hod, ktorý sa vrhal do najzúrivejšej bitky.

- Hurá! Hurá! - volali sme aj my.

Zrazu sa jeden chobot načiahol na verandu. Ešte teraz vidím, ako to živé laso schmatlo plukovníka Munra a chcelo ho hodiť ostatným pod nohy. Iste by sa tak bolo stalo, keby nebol zasiahol Kálagani. Mocným úderom sekery odťal slonovi chobot.

Počas boja Ind nespúšťal z očí sira Edwarda Munra. Vo svojej oddanosti plukovníkovej osobe zrejme pochopil, že jeho treba spomedzi nás najväčšmi chrániť.

Akú silu skrýval Oceľový obor vo svojich útrobách! S akou istotou prenikal do masy ako klin, ktorý nič nezastaví!

Keďže nás slony zozadu tlačili, vlak neustále postupoval, a to rýchlejšie, ako sme očakávali.

Zrazu vo všeobecnom lomoze zaznel nový hluk.

Skupina slonov práve rozbíjala druhý vozeň o skaly.

- Prebehnite k nám! K nám! - kričal inžinier Banks na našich druhov, ktorí bránili zadnú časť Steam Housu.

Gúmi, seržant Mac Neil a Fox už bežali do prvého vozňa.

- A kde je Parazard? - spýtal sa kapitán Hod.

- Nechce opustiť svoju kuchyňu, - odvetil Fox.

- Priveďte ho!

Náš kuchár zrejme považoval za nečestné opustiť zverené miesto. Ale silným rukám Gúmiho, ktoré ho zovreli ako kliešte, odporovať nemohol. Ind priniesol pána Parazarda do jedálne.

- Ste tu všetci? - kričal Banks.

- Áno, pane, - odvetil Gúmi.

- Odseknite spojovaciu tyč!

- Opustiť polovicu vlaku! - skríkol kapitán Hod.

- Je to nutné! - odvetil inžinier Banks.

Tyč sme presekli, mostík rozbili sekerou a náš druhý vozeň ostal vzadu.

Bolo načase. Slony ho prevrátili, zdvihli, triasli ním a napokon ho rozdupali. Na ceste zostali len akési neforemné zvyšky.

- Ejha! - poznamenal kapitán Hod tónom, ktorý nás rozosmial. - Ale sa situácia zmenila! Teraz by som nechcel tvrdiť, že slon neublíži ani chrobáčikovi!

Keby sa rozzúrené slony vrhli aj na prvý voz, bolo jasné, aký osud nás čaká.

- Prikladaj na oheň, Kálut! - kričal inžinier.

Zostávalo nám asi päťsto metrov k jazeru.

Dúfali sme, že Oceľový obor ich pod Storrovým vedením zdolá. Strojvodca naplno otvoril regulátor prívodu pary. Stroj prerazil dieru v hradbe sloních tiel. Z tej hradby vyčnievali zadky podobne ako na obrazoch bitiek od Salvatora Rosu, kde udierajú do očí konské zadky. Oceľový obor nečastoval slony iba klami, ale fúkal na ne aj horúcu paru, ako to robil na pútnikov pri Falge, a striekal ich horúcou vodou. Náš obor bol jednoducho úžasný.

Konečne sa za zákrutou cesty ukázalo jazero.

Ak náš vlak vydrží ešte desať minút, budeme zachránení!

Slony nepochybne pocítili, že im chceme uniknúť, čo hovorilo v prospech ich inteligencie, ktorú tak obhajoval kapitán Hod. Naposledy sa pokúsili prevrátiť náš vozeň.

Znovu sa ozvali výstrely a na zvieratá sa zosypala spŕška guliek. V ceste nám stálo už len zo päť slonov. Väčšina popadala a kolesá škrípali po krvavej pôde. Keď sme boli asi na sto krokov od jazera, zostávalo nám odtlačiť posledné zvieratá, čo nám prekážali.

- Rýchlejšie! Rýchlejšie! - kričal Banks na stroj vodcu.

Oceľový obor fučal, akoby v jeho útrobách pracovala celá dielňa. Para prúdila ventilmi pod najvyšším možným tlakom. Ďalej sme ho nemohli zvyšovať, lebo kotol by bol vybuchol. Jeho steny sa aj tak chveli. Našťastie to ani nebolo treba. Oceľový obor bol neprekonateľný. Akoby poskakoval pod nárazmi piestov.

Zvyšok vlaku ho nasledoval, prechádzal cez popadané slony, pričom sa ľahko mohol prevrátiť. Keby sa to bolo stalo, náš osud by bol býval spečatený.

Napokon sme dosiahli breh jazera a vlak čoskoro začal plávať na pokojnej vode.

- Chvalabohu! - povedal plukovník Munro.

Niekoľko slonov zaslepených zúrivosťou skočilo do jazera a chcelo nás prenasledovať.

Ale obrove laby usilovne pracovali, postupne sme sa vzďaľovali od brehu. Zopár dobre mierených guliek nás oslobodilo od tých morských oblúd vo chvíli, keď naťahovali choboty na zadnú verandu.

- Tak čo, kapitán, - zvolal inžinier Banks, - ešte si myslíte, že indické slony sú krotké?

- Pff! Aj tak sa nevyrovnajú šelmám! - odvetil kapitán Hod. - Keby bolo na ich mieste zo tridsať tigrov, stavím sa, že by ani jeden z nás nevyviazol živý!

X

Jazero Puturia

Jazero Puturia, na ktorom Steam House hľadal záchranu, leží asi štyridsať kilometrov východne od Damóhu, hlavného mesta anglickej provincie rovnaké ho mena. Je to prekvitajúce stredisko s dvanásťtisíc obyvateľmi a s malou vojenskou posádkou, ovládajúcou túto nebezpečnú oblasť. No jej vplyv nesiaha ďaleko. Najmä pusté kraje v pohorí Vindhja, uprostred ktorých sa nachádza jazero Puturia, sú vlastne nekontrolovateľné.

No čo sa nám už mohlo prihodiť horšie ako to stretnutie so slonmi, z ktorého sme vyviazli živí a zdraví?

Predsa nás však znepokojovalo, že sme prišli o podstatnú časť zásob. Jeden vozeň Steam Housu bol zničený. Nijako sa už nedal opraviť. Slony ho prevrátili, rozbili o skaly a pošliapali.

V tomto vozni býval personál, okrem toho v ňom boli kuchyňa, komora a zásoby potravín aj výzbroje. Zostalo nám iba dvanásť nábojov. Našťastie nebolo pravdepodobné, že by sme strelné zbrane potrebovali pred príchodom do Džabalpuru.

Čo sa týka potravín, to bol väčší problém. Predpokladajúc, že do mesta vzdialeného sedemdesiat kilometrov by sme mali prísť večer nasledujúceho dňa, hladovali by sme dvadsaťštyri hodín.

Ale to už dajako vydržíme!

Najnešťastnejší zo všetkých bol pán Parazard. Prišiel o svoju komoru, o svoje pôsobisko, o zásoby, a to sa ho veľmi dotklo. Ani neskrýval svoje zúfalstvo a neustále myslel na svoju krivdu, zabúdajúc, z akého nebezpečenstva sme sa takmer zázračne zachránili.

Vo chvíli, keď sme sa zhromaždili v salóne, aby sme sa poradili, ako postupovať ďalej, zjavil sa na prahu pán Parazard so slávnostným výrazom na tvári a povedal, že nám musí oznámiť čosi veľmi vážne.

- Hovorte, pán Parazard, - vyzval ho plukovník Munro a pokynul mu, aby vstúpil.

- Páni, - vážne nás oslovil čierny kuchár, - ako iste viete, v tejto katastrofe boli zničené všetky zásoby, čo sa nachádzali v druhom obydlí Steam Housu. Aj keby nám bolo dačo ostalo, ocitol by som sa vo veľkých ťažkostiach, ak by som vám mal pripraviť i to najskromnejšie jedlo, lebo nemám kuchyňu.

- Vieme, pán Parazard, - odvetil plukovník Munro. - Je to poľutovaniahodné, no zariadime sa podľa danej situácie, a ak bude treba, budeme sa postiť.

- Je to o to poľutovaniahodnejšie, páni, - pokračoval kuchár, - že pri pohľade na tie skupiny slonov, čo na nás útočili a z ktorých nejeden padol pod vašimi smrtiacimi guľkami...

- Krásna veta, pán Parazard! - prerušil ho kapitán Hod. - Nechýba vám veľa, a budete sa vyjadrovať s toľkou eleganciou ako náš priateľ Mathias Van Guitt.

Pán Parazard vzal poklonu vážne, uklonil sa, vzdychol si a pokračoval.

- Nuž, vravím vám, páni, že sa mi ponúkala jedinečná príležitosť ukázať svoje umenie. Slonie mäso nie je až také zlé. Niektoré časti sú síce jednoznačne tvrdé a húževnaté. No tvorca všetkých vecí ponechal v tom mäsitom tele dva vynikajúce kúsky, hodné toho, aby sa ocitli na stole indického miestokráľa. Je to jazyk zvieraťa, neobyčajne chutný, ak sa pripraví podľa receptu, ktorý je mojím tajomstvom, a nohy tlstokožca...

- Tlstokožca?... Výborne, hoci výraz chobotnáč by bol elegantnejší, - znovu ho prerušil kapitán Hod.

- ...z nôh sa robí jedna z najlepších polievok v kuchárskom umení, ktorého predstaviteľom som v Steam House ja, - dokončil pán Parazard.

- Zbiehajú sa nám sliny v ústach, pán Parazard, - povedal inžinier Banks.

- Nanešťastie, no súčasne aj našťastie, slony nešli za nami do jazera, a tak sa obávam, že sa budeme musieť zriecť, aspoň načas, polievky z nôh a pochúťky z jazyka toho obávaného zvieraťa.

- A nebolo by možné vrátiť sa na zem, aby sme si zaobstarali...?

- Nie je to možné, pán Parazard. Nemôžeme riskovať, nech by vaše jedlá boli akokoľvek vynikajúce.

- Nuž, páni, - pokračoval náš kuchár, - ráčte prijať moje poľutovanie nad všetkým, čo spôsobilo to nešťastné dobrodružstvo.

- Poľutovanie ste vyjadrili, pán Parazard, a my to berieme na vedomie. Čo sa týka obeda a večere, až do príchodu do Džabalpuru sa o nič nestarajte.

- Môžem sa teda vzdialiť, - povedal pán Parazard a vážne sa uklonil, ako to mal vo zvyku.

Keby nás neboli ťažili iné starosti, boli by sme sa usmiali nad správaním nášho kuchára.

K predchádzajúcim ťažkostiam sa totiž pridala ďalšia. Inžinier Banks nám oznámil, že v danej chvíli nie je najhorší nedostatok potravín alebo výzbroje, ale nedostatok paliva. Bol to následok toho, že počas štyridsiatich ôsmich hodín sme si nemohli obnoviť zásoby dreva. Rezerva sa vyčerpala, keď sme prišli k jazeru. Keby jazero bolo bývalo vzdialené ešte na hodinu cesty, neboli by sme sa k nemu dostali a prvý vozeň Steam Housu by bol pochodil rovnako ako druhý.

- Teraz už nemáme čo páliť, tlak klesá a nič sa nedá robiť! - dokončil Banks.

- Je naše položenie naozaj také vážne, Banks? - spýtal sa plukovník Munro.

- Keby sme sa mohli vrátiť na breh. od ktorého ešte nie sme ďaleko, nebol by to problém, - odvetil inžinier. - Boli by sme pri ňom o štvrťhodinu. No vrátiť sa na breh, kde ešte určite čaká slonie stádo, by bolo veľmi nebezpečné. Preto sa musíme dostať cez jazero a na južnom brehu vyhľadať vhodné miesto na vylodenie.

- Aké široké môže byť jazero na tomto mieste? - spýtal sa plukovník Munro.

- Kálagani odhaduje jeho šírku na sedem až osem míľ. Na to by sme potrebovali niekoľko hodín. A opakujem vám, že stroj prestane pracovať najneskôr o štyridsať minút.

- Nuž čo, strávme noc na jazere. Tu sme v bezpečí. Zajtra porozmýšľame, čo podniknúť, - odvetil sir Edward Munro.

To bolo skutočne najlepšie riešenie. Veď sme si aj tak potrebovali oddýchnuť. Na predchádzajúcej zastávke sme v noci oka nezažmúrili, lebo sme boli obkolesení slonmi.

Táto noc bola vhodná na spánok.

Okolo siedmej sa na jazero začala spúšťať hmla. V predchádzajúcu noc bola obloha tiež zahmlená, ale hmla sa držala niekoľko sto stôp nad zemou. Tu, na vodnej hladine, boli iné pomery. Po teplom dni vzniklo prúdenie medzi nižšími a vyššími vrstvami atmosféry a celé jazero sa stratilo najprv v riedkej, no potom v čoraz hustejšej hmle.

To znamenalo zhoršenie situácie, ako povedal inžinier Banks, a bolo sa treba podľa toho zariadiť.

Asi o pol ôsmej Oceľový obor prestal odfukovať, piesty sa pohybovali pomalšie a pomalšie, laby prestali rozrážať vodu. Nebolo paliva a navyše ani možnosti zaobstarať si ho.

Oceľový obor a jeho jediný vozeň sa pokojne vznášali na vodách jazera, no už sa nepohybovali.

V hmle bolo ťažké odhadnúť, kde sa nachádzame. Počas tej chvíle, čo stroj pracoval, vlak smeroval k juhovýchodnému brehu jazera. Keďže jazero má tvar predĺženého oválu, bolo možné, že Steam House nie je veľmi daleko od niektorého brehu.

Rev slonov, ktorý nás prenasledoval asi hodinu, už nebolo počuť.

Uvažovali sme o našom položení. Inžinier Banks dal zavolať aj Kálaganiho, aby povedal svoju mienku.

Zhromaždili sme sa v jedálni, ktorá nemala bočné okná a cez deň do nej vnikalo svetlo zhora. Preto vonku nebolo vidieť žiaru z rozsvietených lámp. Takáto opatrnosť bola namieste. Prípadní zbojníci nemohli zbadať z brehu Steam House.

Kálagani odpovedal na otázky najprv váhavo - aspoň mne sa tak zdalo. Išlo o určenie polohy vlaku na vodách jazera. Indove odpovede boli veľmi neurčité. Vraj možno na plavbu Steam Housu vplýval slabý severozápadný vietor, a možno nás prúd zatiahol k vzdialenému výbežku jazera.

- Pozrite sa, Kálagani, - naliehal Banks, - poznáte dobre rozlohu jazera?

- Určite, pane, - odvetil Ind, - ale v tejto hmle je ťažké...

- Môžete aspoň odhadnúť, ako daleko sme od najbližšieho brehu?

- Áno, - odvetil Ind po krátkej úvahe. - Môže to byť najviac pol druha míle.

- Na východ? - spvtal sa Banks.

- Na východ.

- Keď teda prirazíme k tomuto brehu, budeme bližšie k Džabalpuru ako k Damóhu?

- Určite.

- Tak sa musíme zásobiť v Džabalpure, - povedal Banks. - No ktovie, kedy a ako sa dostaneme na breh! Možno to potrvá deň, dva, a my už nemáme potraviny!

- Ale, - ozval sa Kálagani, - nemohli by sme sa pokúsiť, alebo aspoň jeden z nás, vystúpiť na breh ešte v túto noc?

- A ako?

- Preplávať.

- Poldruha míle v hustej hmle! - odvetil Banks. - To by znamenalo riskovať život...

- To nie je dôvod, aby sme sa o to nepokúsili, - povedal Ind.

Neviem prečo, ale zdalo sa mi, že Kálagani nehovorí úprimne.

- Pokúsili by ste sa preplávať jazero? - spýtal sa plukovník Munro, pozorne hľadiac na Inda.

- Áno, plukovník, a myslím si, že sa mi to podarí.

- Dobre, priateľu, - povedal inžinier Banks, - urobili by ste nám veľkú službu! Keby ste sa dostali na breh, ľahko by ste zašli do Džabalpuru a priviedli nám odtiaľ pomoc.

- Som pripravený odísť! - povedal Kálagani.

Očakával som, že plukovník Munro sa poďakuje nášmu sprievodcovi, ktorý sa ponúkol na nebezpečnú úlohu. No plukovník si prezrel Inda ešte starostlivejšie ako predtým a zavolal Gúmiho.

Gúmi hned prišiel.

- Gúmi, - oslovil ho sir Edward Munro, - si výborný plavec?

- Áno, plukovník.

- Poldruha míle na pokojnej vode jazera teraz v noci ti nebude robiť prekážky?

- Ani jedna míľa, ani dve.

- Nuž tak, - pokračoval plukovník Munro, - tuhľa Kálagani sa ponúkol, že prepláva na breh, ktorý je najbližšie k Džabalpuru. Dvaja rozumní a odvážni muži, ktorí si môžu pomôcť, majú väčšiu nádej na úspech ako jeden, rovnako vo vodách jazera ako v tejto časti Bundélkhandu. Chceš sprevádzať Kálaganiho?

- Ihned, plukovník, - odvetil Gúmi.

- Nepotrebujem nikoho, - povedal Kálagani, - no ak si to želá plukovník Munro, rád prijmem Gúmiho za spoločníka.

- Choďte, teda, priatelia, a buďte práve takí opatrní, akí ste odvážni! - zaželal im inžinier Banks.

Potom plukovník Munro odviedol Gúmiho nabok a dal mu niekoľko stručných rád. O päť minút obaja Indovia skĺzli do vôd jazera držiac na hlavách zviazané šaty. Hmla bola taká hustá, že po niekoľkých záberoch sa nám stratili z očí. Spýtal som sa plukovníka Munra, prečo tak nástojil, aby sme Kálaganimu dali sprievodcu.

- Priatelia, - odvetil sir Edward Munro, - odpovede toho Inda, ktorého som až doteraz ani najmenej neupodozrieval, sa mi nezdali úprimné!

- Aj ja som mal podobný dojem, - povedal som.

- Čo sa týka mňa, ja som si nič nevšimol, - poznamenal inžinier.

- Počúvaj, Banks, - pokračoval plukovník Munro. - Kálagani mal nejaký tajný zámer, keď sa ponúkol, že pôjde na breh.

- Aký?

- Neviem, ale určite nepôjde hľadať pomoc do Džabalpuru!

- Hm! - ozval sa kapitán Hod.

Banks sa zamračil.

- Munro, - povedal, - až doteraz sa Ind javil ako veľmi oddaný, najmä tebe! A dnes sa nazdávaš, že nás zradil! Aký máš na to dôkaz?

- Keď Kálagani hovoril, všimol som si, že mu koža tmavne, a to u ľudí jeho rasy znamená, že klamú. Veľa ráz som to videl u Indov aj u Bengálcov, a nikdy som sa nezmýlil. Opakujem, že napriek všetkému, čo svedčí v jeho prospech, nehovoril pravdu.

Tento postreh sira Edwarda Munra bol oprávnený, ako som si neskôr sám overil.

- No čo by Kálagani zamýšľal a prečo by nás zrádzal? - spýtal sa inžinier Banks.

- To sa dozvieme neskôr... - odvetil plukovník Munro, - možno prineskoro!

- Prineskoro, plukovník! - zvolal kapitán Hod. - Hádam nám len nehrozí záhuba?

- V každom prípade si dobre urobil, Munro, keď si poslal aj Gúmiho, - povedal inžinier. - Ten je nám nekonečne oddaný, je bystrý, šikovný, a ak zavetrí nebezpečenstvo, bude vedieť...

- Tým skôr, že som ho upozornil, aby si dal na spoločníka pozor, - prerušil ho plukovník Munro.

- V poriadku, - povedal inžinier Banks. - Teraz nám nezostáva iné, len vyčkať do rána. Keď vyjde slnko, hmla sa rozplynie, a potom už budeme vedieť, na čom sme.

Čakala nás teda dalšia bezsenná noc.

Tma ešte zhustla, ale nezdalo sa, že by sa počasie malo zmeniť. To bola pre nás

priaznivá okolnosť, lebo náš vlak mohol plávať, ale nevedel by vzdorovať vlnám. Dúfali sme, že hmlový opar sa ráno roztrhne a že bude pekný deň.

Personál sa umiestnil v jedálni a my sme sa rozložili na pohovky v salóne. Hovorili sme málo, zato sme pozorne načúvali, čo sa robí vonku.

Asi o druhej po polnoci nočné ticho prerušil rev šeliem. Skupina divých zvierat

sa zrejme prišla napiť k jazeru.

Breh bol teda juhovýchodným smerom, no ešte dosť daleko. Podľa tlmeného revu inžinier Banks odhadol vzdialenosť na dobrú míľu.

Čoskoro sme si všimli, že ľahká bríza nás pomaličky ženie k brehu. Zistili sme to podľa toho, že hlasy šeliem k nám doliehali jasnejšie, a napokon sme rozoznali mocný rev tigra od chrapľavého revu pantera.

- Ejha! - ozval sa kapitán Hod, - taká príležitosť zabiť päťdesiateho tigra!

- Inokedy, kapitán! - odvetil inžinier Banks. - Radšej by som bol, keby nám tie šelmy uvolnili miesto, keď ráno prirazíme k brehu!

- Bolo by to nevhodné, keby sme zapli elektrické reflektory? - spýtal som sa.

- Myslím, že nie, - odvetil Banks. - Na tomto brehu sa pravdepodobne nachádzajú len zvieratá, čo sa prišli napiť. Preto si ho môžeme prezrieť.

Na Banksov pokyn zažiarili dva zväzky svetelných lúčov smerom na juhovýchod. No elektrické svetlo nemohlo preniknúť cez clonu hmly, a tak sme videli len krátky úsek pred Steam Housom.

Rev zvierat postupne silnel, čo naznačovalo, že vlak neprestajne unáša k brehu. Na tom mieste muselo byť veľmi veľa zvierat. Nebolo na tom nič prekvapujúce, lebo do jazera Puturia sa chodili napájať šelmy z celej tejto oblasti.

- Nech sa len Gúmi a Kálagani nedostanú medzi ne! - povedal kapitán Hod.

- Bojím sa o Gúmiho, ale nie pre tigre! - odvetil plukovník Munro.

V plukovníkovej mysli vzrástlo podozrenie. Aj mňa sa zmocňovali pochybnosti, hoci všetko hovorilo za Kálaganiho: jeho dobré služby, čo nám poskytol od príchodu do Himalájí, jeho oddanosť, ktorá sa ukázala najmä v dvoch prípadoch, keď riskoval život najprv pre sira Edwarda Munra a potom pre kapitána Hoda. No keď sa človek dostane do zajatia pochybností, inak vidí veci, menia sa mu pred očami, zabúda na minulosť a obáva sa o budúcnosť.

Aká pohnútka mohla Inda priviesť k tomu, aby nás zradil? Mal hádam dôvod na osobnú nenávisť voči obyvateľom Steam Housu? Isteže nie. Prečo by ich viedol do záhuby? Bolo to nevysvetliteľné. Naše myšlienky boli veľmi zmätené a netrpezlivo sme očakávali rozuzlenie tejto situácie.

Asi o štvrtej nad ránom rev zvierat náhle ustal. Zarazilo nás, že šelmy sa nevzdaľovali od jazera postupne, ale naraz, okamžite, akoby ich čosi vyrušilo a prinútilo utiecť do brlohov.

Nastalo teda ticho, no to nás len väčšmi znepokojilo, lebo sme nepoznali jeho príčinu.

Z opatrnosti inžinier Banks rozkázal zahasiť svetlo. Ak sa zvieratá rozutekali pred bandou zlodejov, bolo sa treba pred nimi skryť.

Bríza ustala a zavládla úplná tíšina. Nevedeli sme, či nás unáša nejaký prúd. No čoskoro sa malo rozvidnieť a hmla, ktorá ležala nízko pri zemi, sa mala rozplynúť.

Pozrel som sa na svoje hodinky. Bolo päť hodín. Nebyť hmly, už by sme boli dovideli na vzdialenosť niekoľkých míľ, a teda by sme boli uzreli i breh.

Plukovník Munro, seržant Mac Neil a ja sme boli vpredu v salóne, Fox, Kálut a pán Parazard vzadu v jedálni, inžinier Banks a strojvodca Storr vo vežičke. Kapitán Hod bol prilepený na chrbte obrovského zvieraťa ako námorník na prove lode. Všetci sme čakali na výkrik: zem!

Okolo šiestej sa zdvihol slabý vietor, ktorý čoskoro zosilnel. Prvé slnečné lúče prenikli cez hmlu a odhalili nám obzor.

Na juhovýchode sa ukázal breh. Jazero tu vytváralo menšiu zátoku, breh sa strmo dvíhal a vzadu sa črtal hustý les. Ako sa hmla dvíhala, zazreli sme napokon aj vzdialené vrcholy hôr.

- Zem! - skríkol kapitán Hod.

Náš vlak bol od brehu vzdialený iba zo dvesto metrov a približoval sa k nemu vplyvom severozápadného vetra.

Na brehu nebolo vidieť nikoho. Vyzeral úplne opustený, pod stromami nebolo nijakého obydlia. Zdalo sa teda, že môžeme bezpečne pristáť.

Pristáli sme bez problémov k brehu hladkému ako piesočná pláž. S naším vlakom sme však nemohli po ňom vyliezť až na cestu, ktorá podľa smeru, čo ukazovala buzola, mala viesť do Džabalpuru.

Nestrácali sme čas a nasledovali sme kapitána Hoda, ktorý prvý vyskočil na breh.

- Po palivo! - skríkol Banks. - O hodinu získame potrebný tlak a vyrazíme!

Na brehu bolo dosť suchého dreva. Stačilo nahádzať ho do ohniska a naplniť tender.

Každý priložil ruku k dielu. Iba Kálut zostal pri kotli, kým my ostatní sme zbierali zásobu dreva na jeden deň. Toľko nám malo stačiť do Džabalpuru, kde sme sa mohli zásobiť uhlím. A čo sa týka jedla, nedostatok ktorého sme už pociťovali, poľovníci nám môžu dačo uloviť po ceste. Pán Parazard si vypožičia oheň od Káluta a nejako už len zaženieme hlad.

O tri štvrte hodiny para dosiahla dostatočný tlak, Oceľový obor sa pohol a začal vystupovať na breh.

- Do Džabalpuru! - zvolal inžinier Banks.

No Storr nestačil skrútiť regulátor, keď sa z lesnej čistiny ozvali zúrivé výkriky. Na Steam House sa vrhla banda asi sto päťdesiatich Indov. Zaplavili vežičku i vozeň skôr, ako sme sa mohli spamätať.

Hneď nato nás Indovia odvliekli na päťdesiat krokov od vlaku, takže sme nijako nemohli utiecť.

Viete si predstaviť náš hnev, našu zúrivosť, keď sme videli to ničenie, čo nasledovalo. Indovia zaútočili na Steam House so sekerami v rukách. Všetko vyplnielili a znivočili. Z vnútorného zariadenia nezostalo takmer nič. Dielo skazy dokončil oheň. Za niekoľko minút plamene zhltli náš posledný vozeň.

- Naničhodníci! Zlodeji! - kričal kapitán Hod, ktorého museli držať niekoľkí Indovia.

Okrem nadávok, čo si Indovia aj tak nevšímali, nemohol nič urobiť. Na útek nebolo pomyslenia.

Posledné plamene zhasli a z našej pojazdnej pagody, ktorá prešla polovicu polostrova, zostala iba kostra.

Potom Indovia zaútočili na Oceľového obra. Aj jeho chceli zničiť, no tu boli bezmocní. Ani sekera ani oheň nič nezmohli proti hrubému plechu, čo vytváral telo umelého slona, ani proti stroju skrytému v jeho útrobách. Márne sa namáhali, na veľkú radosť kapitána Hoda, ktorý v zúrivosti vykrikoval hurá.

Vtom sa ukázal akýsi muž, podľa všetkého náčelník bandy.

Ostatní Indovia sa pred ním zoradili.

Náčelníka sprevádzal další muž, a to bol náš sprievodca Kálagani. Tým sa všetko vysvetlilo.

Gúmiho nebolo vidieť. Verný služobník zmizol, zradca ostal. Náš statočný sluha asi zaplatil životom za svoju oddanosť. Kálagani pokročil k plukovníkovi Munrovi, ani nesklopil zrak a ukázal na neho.

- To je on!

Sira Edwarda Munra schytili, odvliekli uprostred bandy, ktorá zamierila na juh. Čoskoro nám zmizol z očí, nemohli sme sa s ním ani rozlúčiť.

Kapitán Hod, inžinier Banks, seržant Mac Neil, Fox i všetci ostatní sme sa chceli vytrhnúť z rúk Indov.

No veľká presila mužov nás zvalila na zem. Hrozilo, že nás zaškrtia.

- Neodporujte! - zakričal Banks.

Inžinier mal pravdu. V danej chvíli sme pre plukovníka Munra nemohli nič urobiť. Museli sme sa podriadiť okolnostiam.

Po štvrťhodine nás Indovia pustili a pobrali sa za svojimi druhmi. Chceli sme ísť za nimi, hoci to bolo beznádejné...

- Ani krok! - zvolal inžinier Banks.

Poslúchli sme.

Indovia, ktorých priviedol Kálagani, sa zaujímali len o plukovníkovu osobu. Zradca určite nekonal vo vlastnom záujme. Koho poslúchal?... V mysli sa mi vynorilo meno Nana Sahib!

Tu sa končia Mauclerove poznámky. Francúzsky cestovateľ sa na ďalších udalostiach nezúčastnil, a tak nemohol opísať rozuzlenie nášho príbehu. No tieto udalosti, ktorými sa končí rozprávanie o ceste do severnej Indie, boli neskôr tiež opísané.

XI

Tvárou v tvár

Krvilační thugovia, ktorých sme v našom príbehu už spomenuli a ktorých sa India podľa všetkého zbavila, zanechali nasledovníkov hodných svojej povesti. Sú to dakoiti. Používajú síce iné prostriedky a majú aj iný cieľ, no výsledok je rovnaký: premyslená vražda.

Títo naničhodníci už nezabíjajú ľudí preto, aby ich obetovali bohyni smrti. Ani ich neškrtia, ale trávia a okrádajú. Sú to vynaliezaví zločinci, rovnako obávaní ako ich predchodcovia.

Dakoiti vytvárajú bandy v istých krajoch polostrova a prijímajú medzi seba všetky zločinné živly, čo prekĺznu cez oká siete anglo-indickej spravodlivosti. Vo dne v noci sa potulujú po dôležitých cestách, najmä v najdivokejších oblastiach. A práve Bundélkhand poskytuje vhodné podmienky na násilné prepady a plienenie. Niekedy sa títo banditi zhromaždia vo veľkom počte a napadnú celú osamotenú dedinku. Obyvatelia sa môžu zachrániť jedine útekom. Tých, ktorí padnú do rúk dakoitov, čaká najrafinovanejšie mučenie, presahujúce všetko, čo si kedy vymysleli autori dobrodružných románov.

Plukovník Munro padol do rúk jednej bandy dakoitov, ktorú priviedol Kálagani. Ani si nestačil uvedomiť, čo sa s ním robí, a už ho násilne odtrhli od jeho druhov a vliekli po ceste do Džabalpuru.

Kálagani sa po celý ten čas, ako sa dostal do styku s obyvateľmi Steam Housu, správal ako zradca. Vyslal ho Nana Sahib, aby mu pripravil podmienky na pomstu.

Iste si spomínate, že 24. mája Nana Sahib odvážne prišiel do Bhópálu počas náboženských slávností a že ho tu upozornili na odchod plukovníka Munra do severnej Indie. Kálagani, jeden z najvernejších nabobových stúpencov, odišiel na jeho rozkaz z Bhópálu s tajným poslaním, aby vyhľadal plukovníka, nespustil ho z očí a riskoval aj život, len aby sa dostal do blízkosti nenávideného nepriateľa Nanu Sahiba.

Kálagani sa ihned vydal na cestu. V Kánpure dostihol Steam House. Od tej chvíle ho neprestajne sledoval a márne hľadal vhodnú príležitosť. Napokon, keď sa plukovník Munro a jeho priatelia usadili na letovisku v Himalájach, rozhodol sa, že vstúpi do služieb Mathiasa Van Guitta.

Kálaganimu vravel inštinkt, že medzi kraalom a letoviskom vzniknú bližšie vzťahy. To sa aj stalo. Kálagani mal hneď v prvý deň šťastie, lebo plukovník Munro si ho nielenže všimol, ale mu bol aj zaviazaný vďačnosťou.

Ind mal teda najdôležitejšie za sebou. Často prichádzal do Steam Housu a vedel o plánoch jeho obyvateľov, o trase, ktorou chcel inžinier Banks ísť pri návrate. Odvtedy mal jediný cieľ: aby ho prijali za sprievodcu výpravy cestou na juh.

Kálagani využil každú príležitosť. Neváhal riskovať životy iných aj svoj vlastný.

Zišla mu na um myšlienka, že keby hneď od začiatku šiel spolu s výpravou, no pritom by bol v službách Mathiasa Van Guitta, rozptýlilo by to všetky možné podozrenia a plukovník Munro by mu napokon sám ponúkol, po čom Ind toľko túžil.

No k tomu bolo treba, aby dodávateľ prišiel o svoje byvoly a bol odkázaný na pomoc Oceľového obra. Preto Kálagani využil chvíľu, keď šelmy nečakane zaútočili na kraal. Hoci riskoval všeobecnú záhubu, tajne odtiahol brvná, čo držali bránu. Tigre a pantery vtrhli do ohrady, byvoly sa rozutekali alebo ich zvery roztrhali, zahynulo aj niekoľko Indov, no Kálagani dosiahol, čo chcel. Mathias Van Guitt musel plukovníka Munra požiadať, aby mu pomohol odviezť pojazdný zverinec.

Mathias Van Guitt sa síce pokúšal získať byvoly, no to bolo v riedko osídlenej oblasti Himalájí veľmi ťažké. A navyše touto úlohou poveril Kálaganiho, ktorý, samozrejme, sa ani veľmi nenamáhal, aby byvoly zohnal. A tak Oceľový obor dopravil dodávateľov náklad do stanice Etavah.

Tam Mathias Van Guitt lovcov prepustil, medzi nimi aj Kálaganiho. Ind sa tváril, akoby ho to veľmi mrzelo, a inžinier Banks mu uveril. Vravel si, že tento oddaný a inteligentný Ind, ktorý dokonale pozná kraj, by im mohol byť veľmi užitočný. Ponúkol mu, aby sprevádzal výpravu do Bombaja. Od toho dňa mal Kálagani osud cestovateľov vo svojich rukách.

Nikto nemohol Inda podozrievať, keďže bol vždy ochotný aj život položiť za cestovateľov.

No v jednej chvíli sa Kálagani len-len že neprezradil. Bolo to vtedy, keď inžinier Banks spomenul smrť Nanu Sahiba. Vtedy nevdojak pokrútil hlavou, akoby niečomu takému nemohol uveriť. Našťastie pre neho podobne by sa bol správal každý Ind, lebo nabob bol pre Indov akousi nadprirodzenou bytosťou, nad ktorou smrť nemá moc.

Nevieme, či pri stretnutí s niekdajším druhom z karavány Bandžariov sa Kálaganimu táto správa potvrdila. Predpokladáme však, že sa iste dozvedel, čo potreboval vedieť.

Zradca sa nezriekol svojich zločinných plánov, možno chcel konať namiesto naboba.

Steam House takto pokračoval v ceste cez priesmyky pohoria Vindhja. Po strastiplných príhodách, ktoré poznáme, hľadal záchranu na jazere Puturia.

Keď Kálagani chcel opustiť plávajúci vlak pod zámienkou, že pôjde do Džabalpuru, prezradil sa. Hoci sa vedel ovládať, jasnozrivý plukovník zbadal, že klame. Ako už vieme, podozrenie plukovníka Munra bolo oprávnené.

Kálagani odišiel v sprievode Gúmiho. Obidvaja doplávali na breh jazera.

Spoločne vykročili do tmavej noci, podozrievajúc druh druha, pričom jeden z nich nevedel, že je podozrievaný. Gúmi, tento druhý Mac Neil plukovníka Munra, bol teda vo výhode.

Tri hodiny Indovia kráčali po hlavnej ceste, ktorá vedie cez južné svahy pohoria Vindhja do Džabalpuru. Hmla nebola taká hustá ako na jazere.

Gúmi pozoroval zblízka svojho spoločníka. Za opaskom mal hrubý nôž. Bol rozhodnutý, že len čo Kálagani urobí dajaký podozrivý pohyb, zneškodní ho.

Nanešťastie verný Ind nemohol uskutočniť svoj úmysel.

Noc bola veľmi tmavá. Nebolo vidieť na dvadsať krokov.

Tak sa stalo, že spoza jednej zákruty sa ozval hlas volajúci Kálaganiho meno.

- Tu som, Názim, - odvetil Ind.

Súčasne sa vľavo od cesty rozľahol čudný, ostrý krik. Bol to bojový krik divokých kmeňov z Gaundvany, ktorý Gúmi dobre poznal.

Prekvapený Gúmi nemohol nič robiť. Aj keby bol Kálaganiho zabil, čo by bol zmohol proti celej bande Indov, ktorých pokrik privolal.

Gúmi neváhal. Keď Kálagani vykročil za Názimom, vrhol sa nabok a zmizol v húštine na kraji cesty.

Kálagani a jeho druh sa vrátili s úmyslom zbaviť sa neželaného spoločníka, no Gúmiho tam už nebolo.

Názim bol náčelníkom bandy dakoitov oddaných Nanovi Sahibovi. Rozkázal svojim ľudom, aby prehľadali okolité húštiny. Za každú cenu chcel polapiť odvážneho sluhu.

No hľadanie bolo márne. Gúmi sa buď skryl v nejakej diere alebo ho jednoducho pohltila tma. Zmizol.

Napokon, čo sa aj zločinci mali obávať Gúmiho, ktorý bol v divokom kraji sám, vzdialený tri hodiny cesty od jazera Puturia, kam sa nijako nemohol dostať skôr ako oni.

Kálagani sa chvíľu zhováral s náčelníkom dakoitov, ktorý podľa všetkého počúval jeho rozkazy. Potom sa banditi vyhrnuli na cestu k jazeru.

Keďže banda zišla dolu z priesmykov v pohorí Vindhja, kde sa istý čas zdržiavala, Kálagani ju musel nejakým spôsobom upozorniť na príchod plukovníka Munra k jazeru. Kto mu na to poslúžil? Ind z karavány Bandžariov - a to bol sám Názim. Upozornenie bolo určené tomu, kto z úkrytu celé podujatie riadil. Všetko, čo sa odohralo, bolo vopred premyslené. Plukovník Munro a jeho druhovia sa nemohli vyhnúť nástrahám.

Dakoiti pod vedením Kálaganiho a Názima zaútočili na vlak, práve keď prirazil k južnému brehu jazera. No zaujímali sa iba o plukovníka Munra. Jeho spoločníkov sa nemuseli obávať, lebo tí sa ocitli v kraji opustení, bez strechy nad hlavou.

Plukovníka odvliekli. O siedmej ráno bol od jazera vzdialený už šesť míľ.

Bolo jasné, že Kálagani nepovedie sira Edwarda Munra do stanice Džabalpur. Plukovník si vravel, že v tejto oblasti pohoria Vindhja sa z rúk svojich nepriateľov asi nikdy nedostane.

Napriek tomu tento odvážny muž nestratil duchaprítomnosť. Bol pripravený na všetko. Zradca šiel na čele bandy a bol jej ozajstným vodcom. Na útek sa nedalo pomyslieť. Hoci ho nespútali, nemal kam utiecť, lebo ho obstúpili zo všetkých strán.

Plukovník rozmýšľal o svojom položení. Že by sa za tým skrýval Nana Sahib? Nie. Nana Sahib predsa zomrel. Ibaže by za celou vecou stál nejaký druh vodcu vzbúrencov, ktorý by bol prevzal pomstu do svojich rúk. Sir Edward Munro tušil, že ide o čosi také.

Súčasne myslel na nešťastného Gúmiho. Dakoiti ho nechytili, ale plukovník nevedel, či sa vernému sluhovi podarilo utiecť, alebo či zahynul. Na jeho pomoc sa však nemohol spoliehať ani v prípade, že by Ind bol živý a zdravý. Aj keby bol šiel do Džabalpuru po pomoc, prišiel by neskoro.

Gúmi nemohol pomôcť plukovníkovi ani tak, že by sa bol vrátil k jazeru za druhmi. Cestovatelia totiž nemali takmer nijaké zbrane. A napokon by plukovníka hľadali zbytočne, lebo únoscovia ho iste zavlečú do nejakého neprístupného hniezda v horách.

Plukovník Munro si uvedomil, že od nikoho nemôže čakať pomoc. Chladne uvažoval, nezúfal si, no videl veci v pravom svetle a nič si nenahováral. Bol to muž, ktorý sa nenechá vyviesť z miery.

Banda sa veľmi ponáhľala. Názim a Kálagani očividne chceli prísť ešte pred západom slnka na dohodnuté miesto, kde sa malo rozhodnúť o plukovníkovom osude. Zradca sa teda ponáhľal, no aj sir Edward Munro netrpezlivo čakal na rozuzlenie, nech by bolo akékoľvek.

Kálagani urobil jedinú polhodinovú zastávku na poludnie. Dakoiti sa najedli na brehu potoka.

Plukovníkovi ponúkli trochu chleba a sušeného mäsa. Neodmietol, lebo od predchádzajúcho dňa nemal nič v ústach a nechcel, aby ho v najhoršej chvíli premohla slabosť pred nepriateľmi. Veď už vtedy mal za sebou šestnásť míľ rýchleho pochodu.

Okolo piatej popoludní banda dakoitov odbočila z hlavnej cesty vľavo. Od tej chvíle sir Edward Munro naozaj nemohol dúfať v nijakú pomoc. Bol vydaný na milosť a nemilosť svojim nepriateľom.

Kálagani a jeho ľudia prechádzali cez úzky priesmyk, ktorým sa končilo údolie rieky Narmady, do najneprístupnejšej oblasti Bundélkhandu.

Miesto bolo vzdialené asi tristo päťdesiat kilometrov od pálu Tandít východným smerom od pohoria Satpura. Tu sa týčila stará pevnosť Ripur, dlhší čas opustená, pretože ju nemohli zásobovať, keď západné priechody zabral nepriateľ.

Pevnosť sa dvíhala na jednom z posledných vyvýšení horskej reťaze, na akejsi prírodnej bašte vysokej päťsto stôp, ktorá uzatvárala na tom mieste rozšírené údolie. Pevnosť lemovali okolité kopce. Dalo sa do nej vystúpiť iba úzkym, ťažko rozoznateľným chodníkom v skalnom masíve, ktorý bol sotva schodný pre peších.

Hore na plošinke sa črtali poškodené hradby a niekoľko polozrúcaných bášt. Uprostred nádvoria oddeleného od priepasti zvyškami kamenného múru stála budova, v ktorej kedysi bývala malá posádka Ripuru. Teraz by sa hodila nanajvýš za stajňu.

V pevnosti zostalo jediné delo z tých, čo kedysi trčali zo strieľní v múroch. Tento obrovský kanón stál na druhej strane plošinky. Keďže bol priťažký na to, aby ho zniesli dolu, a súčasne aj veľmi poškodený, nechali ho na pôvodnom stanovišti napospas hrdzi.

Dĺžkou aj hrúbkou toto delo nezaostávalo za slávnym bronzovým delom z Bhilsy dlhým šesť metrov a s priemerom hlavne štyridsaťštyri centimetrov.

Rovnako by bolo znieslo porovnanie s nemenej slávnym delom z Bidžapuru, při výstrele ktorého sa vraj zrútili všetky vyššie pamätníky v meste.

Plukovníka Munra teda odvliekli do pevnosti Ripur. Prišiel tam o piatej popoludní po celodennom pochode. Prekonal vyše dvadsaťpäť míľ.

Tu sa mal väzeň čoskoro dozvedieť, kto je ten tajomný nepriateľ.

V polozrúcanej budove bývala skupina Indov, ktorá pri väzňovom príchode vyšla von. Banda dakoitov sa zoradila do kruhu pozdĺž múrov.

Plukovník Munro stál so skríženými rukami v strede toho kruhu a čakal.

Kálagani vystúpil z radu a urobil niekoľko krokov smerom ku skupine.

Na jej čele stál jednoducho odetý Ind.

Kálagani pred ním zastal a uklonil sa. Ind vystrel ruku a Kálagani mu ju úctivo pobozkal. Vodca mu pokynul hlavou na znak, že je s jeho službami spokojný. Ind potom kráčal pomaličky k väzňovi a z očí mu sršal hnev. Vyzeralo to, akoby sa šelma blížila ku svojej obeti.

Plukovník Munro necúvol ani o krok a hľadel na Inda práve tak uprene ako ten na neho.

- To je predsa Balao Rao, nabobov brat! - opovržlivo povedal plukovník, keď bol Ind od neho na päť krokov.

- Prizri sa lepšie! - odvetil Ind.

- Nana Sahib! - skríkol plukovník Munro a nevdojak cúvol. - Nana Sahib živý?...

Áno, bol to sám nabob, niekdajší vodca povstania sipáhíov a nezmieriteľný nepriateľ plukovníka Munra!

No kto teda padol v bitke pri pále Tandít? Balao Rao, nabobov brat.

Nezvyčajná podobnosť týchto dvoch mužov, to, že obaja mali tváre poznačené stopami po kiahňach a obom chýbal na ruke ten istý prst, poplietla vojakov z Lakhnaú i z Kánpuru. V mŕtvom spoznali naboba, a treba uznať, že za svoj omyl nemohli. Tak sa rozšírila správa o nabobovej smrti. No zomrel Balao Rao, a Nana Sahib žil ďalej.

Nové okolnosti boli pre Nanu Sahiba neobyčajne výhodné.

Zaručovali mu takmer úplnú bezpečnosť. Anglická polícia nepátrala po bratovi tak vytrvalo ako po ňom. Ten sa totiž nezúčastnil na vraždení v Kánpure a napokon ani nemal na Indov z centrálnych oblastí polostrova taký zhubný vplyv ako nabob.

Keď Nana Sahib videl, že ho vysliedili v jeho úkryte, rozhodol sa, že vyčká príhodný čas a dovtedy zostane pre verejnosť mŕtvym. Predbežne sa zriekol plánov na vzburu a celý sa oddal svojej pomste. V tomto ohľade sa okolnosti vyvíjali preňho veľmi priaznivo. Plukovník Munro, ktorého nabobovi ľudia sledovali, odišiel z Kalkaty a cesta ho mala priviesť do Bombaja. Nana Sahib uvažoval, či by nebolo možné privábiť plukovníka do oblasti pohoria Vindhja. Preto za ním vyslal Kálaganiho.

Nabob opustil pál Tandít, lebo tu už nebol bezpečný. Šiel po údolí rieky Narmady až k najvyššie položeným miestam v pohorí Vindhja. Tam stála pevnosť Ripur, ktorú nabob považoval za vhodný úkryt. Bolo nepravdepodobné, že by ho tu polícia hľadala, tým skôr, že ho považovala za mŕtveho.

Nana Sahib sa v pevnosti usídlil s niekoľkými vernými Indmi. Čoskoro sa ich rady rozšírili o bandu dakoitov, ochotných podriadiť sa novému vodcovi. A nabob čakal.

Na čo? Na to, že Kálagani splní svoju úlohu a oznámi mu príchod plukovníka Munra do tejto oblasti pohoria Vindhja, kde bude plukovník úplne v jeho moci.

Nana Sahib sa obával iba jedného: či sa Kálaganimu nedostane do uší správa o jeho smrti, či jej Ind neuverí a nevzdá sa svojho zradcovského poslania.

Preto nabob vyslal dalšieho Inda na cesty Bundélkhandu. Bol ním Názim, ktorý sa primiešal do karavány Bandžariov a pri stretnutí so Steam Housom informoval Kálaganiho o skutočnom stave vecí.

Potom sa Názim rýchlo vrátil do pevnosti Ripur a vyrozprával Nanovi Sahibovi všetko, čo Kálagani zažil od odchodu z Bhópálu. Oznámil mu, že plukovník Munro a jeho druhovia sa blížia k pohoriu Vindhja a že ich treba čakať niekde v okolí jazera Puturia.

Všetko šlo podľa nabobovho želania. Pomsta mu nemohla uniknúť.

A tak sa plukovník Munro, neozbrojený a sám, ocitol v rukách Nanu Sahiba.

Po prvých slovách obaja muži mlčky na seba hľadeli.

No vtom sa plukovníkovi mihol pred očami obraz lady Munroovej, krv mu stúpla do hlavy a vrhol sa na vraha kánpurskych obetí...

Nana Sahib iba cúvol o dva kroky.

Na plukovníka sa vrhli traja Indovia a s námahou ho zadržali.

No sir Edward Munro sa o chvíľu ovládol. Nabob to určite pochopil, lebo pokynul Indom, aby sa vzdialili.

Nepriatelia stáli znovu oproti sebe.

- Munro, - povedal Nana Sahib, - vaši ľudia priviazali k ústiam diel sto dvadsať väzňov z Péšavaru a od toho dňa tou strašnou smrťou zahynulo vyše tisíc dvesto sipáhíov! Vaši ľudia nemilosrdne povraždili utečencov z Láhauru, po dobytí Dillí uškrtili troch princov a dvadsaťdeväť členov kráľovskej rodiny, v Lakhnaú zavraždili šesťtisíc našich a po výprave do Pandžábu dalších tritisíc! Celkom zahynulo v povstaní o národnú nezávislosť, a to pod výstrelmi z diel a pušiek, pod údermi šablí alebo na šibenici, stodvadsaťtisíc dôstojníkov a vojakov a dvestotisíc domorodcov!

- Smrť! Smrť! - kričali dakoiti aj Indovia okolo Nanu Sahiba.

Nabob ich gestom umlčal a čakal, čo mu plukovník odpovie.

No plukovník neodpovedal.

- A ty, Munro, - pokračoval nabob, - ty si vlastnými rukami zabil rání z Džhánsí, moju vernú družku... a ešte nie je pomstená! Napokon, pred štyrmi mesiacmi anglické guľky zabili môjho brata Balaa Raa... ani môj brat ešte nie je pomstený!

- Smrť! Smrť!

Výkriky zosilneli a celá banda sa rozhýbala, akoby sa chcela vrhnúť na väzňa.

- Ticho! - zvolal Nana Sahib. - Vyčkajte hodinu odplaty!

Všetci zmĺkli.

- Munro, - pokračoval nabob, - jeden z tvojich predkov, Hector Munro, po prvý raz použil ten strašný spôsob, ktorý vaši tak rozšírili vo vojne z roku 1857. To on rozkázal priviazať k ústiu diel Indov, našich rodičov, našich bratov...

Znovu sa ozvali výkriky. Nana Sahib ich už nemohol zadržať.

- Smrť za smrť! - dodal. - Munro, zahynieš, ako hynuli naši. Pozri sa na to delo! Nabob sa obrátil a ukázal na obrovské, vyše päťmetrové delo, stojace na nádvorí.

- Priviažu ťa k ústiu dela! - povedal nabob. - Je nabité a zajtra ráno pri východe slnka jeho výstrel, ktorý sa ponesie daleko do kraja, oznámi všetkým, že Nana Sahib vykonal svoju pomstu!

Plukovník Munro uprene hľadel na naboba a zostal pokojný aj pri správe, aké muky ho očakávajú.

- V poriadku, - povedal, - robíš len to, čo by som bol urobil ja, keby si sa mi bol dostal do rúk!

A plukovník Munro sa sám šiel postaviť pred hlaveň dela. Ruky mu zviazali za chrbát a pevnými povrazmi ho priviazali k delu.

Potom sa mu celá banda hrubo posmievala.

Plukovník Munro zostal chladnokrvný a chcel taký vytrvať až do konca.

Keď sa zotmelo, Nana Sahib, Kálagani a Názim odišli do budovy niekdajších kasární. Aj celá banda sa napokon unavila a nasledovala svojich vodcov.

Sir Edward Munro zostal sám s myšlienkou na smrť.

XII

Pred hlavňou dela

Ticho netrvalo dlho. Bande dakoitov vydali potraviny. Zločinci pri jedle výdatne popíjali silný likér arak, vykrikovali a hulákali.

No hurhaj postupne prestával. Banditi jeden po druhom pospali, lebo boli unavení po celodennom pochode.

Že by sira Edwarda Munra nechali samého? Že by ho Nana Sahib nedal strážiť, aj keď plukovník mal cez hruď a cez ramená trikrát ovinutý pevný povraz a nemohol sa pohnúť?

Plukovník Munro práve takto uvažoval, keď asi o ôsmej vyšiel z budovy Ind a kráčal k nemu.

Ind mal za úlohu zostať po celú noc pri plukovníkovi Munrovi.

Strážca najprv prešiel krížom cez priestranstvo a potom zamieril k delu, aby sa presvedčil, či je väzeň na určenom mieste. Silnou rukou vyskúšal povrazy, či nepovoľujú. Pritom si mrmlal popod nos:

- Desať libier dobrého prachu! Staré ripurské delo už dlho mlčalo, no zajtra prehovorí!

Plukovník Munro sa pri tých slovách len opovržlivo usmial. Smrti sa nebál, nech by bola neviemaká strašná.

Ind si prezrel druhý koniec hlavne, trocha ustúpil, pohladkal hrubý uzáver a na chvíľu položil prst na otvor, až po okraj naplnený zápalným prachom.

Ind zostal stáť opretý o spúšť. Akoby načisto zabudol na väzňa, ktorý sa nachádzal v podobnej situácii ako odsúdenec pod šibenicou čakajúci, kedy sa mu zem prepadne pod nohami.

Ind, zrejme pod vplyvom vypitého araku, si tlmene pospevoval akúsi starú pieseň z Gaundvany. Chvíľami zmĺkol, a potom znovu pokračoval ako napoly opitý človek, ktorému sa trhá niť myšlienok.

Po štvrťhodine sa Ind vzpriamil, rukou prešiel po povrchu dela, podišiel k plukovníkovi Munrovi, pozrel sa naňho a pritom si mrmlal čosi nezrozumiteľné. Naposledy ohmatal povrazy, akoby ich chcel pritiahnuť. Potom spokojne pokýval hlavou, že všetko je v poriadku, a išiel sa oprieť o múr na dvanásť krokov vľavo od ústia hlavne.

Takto Ind zotrval asi desať minút. Raz sa pozeral na nádvorie, raz sa vyklonil von a hľadel do priepasti, čo sa otvárala pod pevnosťou.

Bolo vidieť, že bojuje z posledných síl proti spánku. Napokon ho únava premohla, skízol sa na zem, natiahol sa tam a tieň múru ho úplne pohltil.

Noc bola tmavá. Oblohu pokrývali husté, nehybné mračná. V ovzduší vládla tíšina. Zvuky z údolia neprenikli do tejto výšky.

Plukovníka Munra čakala noc plná úzkosti. Na jeho česť treba povedať, že nemyslel na poslednú chvíľu, na to, ako sa jeho telo roztrhá na kusy a rozletí do priestoru. Napokon, to všetko sa malo odohrať v okamihu. Plukovník prijal svoj údel chladnokrvne ako muž, ktorý sa nikdy nepoddal telesnému či duševnému utrpeniu. Zostávalo mu niekoľko hodín života. V mysli sa mu s podivuhodnou presnosťou vynorila celá jeho minulosť, väčšinou šťastne prežitá.

Pred oči sa mu postavil obraz lady Munroovej. Znovu na ňu hľadel, počúval ju a nariekal nad jej nešťastným koncom kdesi hlboko vo svojom vnútri. Videl ju ako mladé dievča v onom pochmúrnom meste Kánpure, v dome, kde ju spoznal, obdivoval a ľúbil. V mysli mu ožilo tých niekoľko šťastne prežitých rokov. Spomínal si aj na najmenšie podrobnosti. Sir Edward Munro takto ani nezbadal, že už prešla polnoc. Úplne sa pohrúžil do spomienok a nič ho nemohlo vytrhnúť z blízkosti milovanej ženy. Za tri hodiny akoby bol prežil tri roky spoločného života. Pevnosť Ripur a delo, ku ktorému bol priviazaný, preňho po celý ten čas neexistovali.

No potom plukovník Munro prišiel v spomienkach k obliehaniu Kánpuru a k jeho hroznému zakončeniu, k uväzneniu lady Munroovej i jej matky, ku vraždeniu a nakoniec k onej studni, ku hrobu dvesto obetí, na ktorom zaplakal pred štyrmi mesiacmi.

Súčasne si plukovník Munro uvedomil, že vrah lady Munroovej a toľkých iných obetí sa nachádza v dome niekoľko krokov od neho. Chcel potrestať toho vraha, ktorého spravodlivosť nemohla dostihnúť a ktorému aj on sám padol do rúk.

Sir Edward Munro zaslepený hnevom pokúšal sa roztrhnúť putá. Povrazy zaprašťali a napnuté uzly sa mu zaryli do tela. Plukovník vykríkol, ale nie od bolesti, lež od bezmocnej zúrivosti.

Na ten krik Ind zdvihol hlavu. Precitol a uvedomil si, že má strážiť väzňa.

Vstal, neisto podišiel k plukovníkovi Munrovi, položil mu ruku na plece, aby sa presvedčil, že mu neušiel, a ospanlivým hlasom mu povedal:

- Zajtra, keď vyjde slnko... bum!

Potom sa vrátil k múru, no len čo sa oň oprel, zošuchol sa na zem a znovu zaspal.

Plukovník Munro sa upokojil. V myšlienkach sa vrátil ku svojim priateľom. Rozmýšľal, či nepadli do rúk inej bandy dakoitov túlajúcich sa v pohorí Vindhja, či ich nečaká podobný osud ako jeho. Bolo mu z toho úzko pri srdci.

No vzápätí vravel, že sa to nemohlo stať. Keby ich nabob chcel usmrtiť, nebol by ich odlúčil od plukovníka. Ale Nana Sahib si chcel uhasiť nenávisť iba na ňom samom. Plukovník v to aspoň dúfal.

Uvažoval, čo tak robia Banks, Hod a Maucler, ak sa nejakým zázrakom dostali na slobodu. Unáša ich Oceľový obor, ktorého dakoiti nemohli zničiť, po ceste do Džabalpuru? Tam by našli pomoc. No pre plukovníka by aj tak nemohli nič urobiť, lebo by nevedeli, kde je. Nikto nepredpokladal, že v opustenej pevnosti Ripur sa skrýva Nana Sahib. Veď toto meno im ani na um nezišlo, Nana Sahib bol predsa vyhlásený za mŕtveho.

Sir Edward Munro nemohol čakať pomoc ani od Gúmiho. Kálaganimu iste záležalo na tom, aby sa zbavil tohto verného služobníka. A keď sa Gúmi nevrátil, bol to dôkaz, že už nežije.

Plukovník Munro si nerobil plané nádeje. Radšej sa v spomienkach vrátil do šťastných dní svojho života.

Neuvedomoval si, ako dlho takto sníval. Ešte stále bola tmavá noc.

Asi o štvrtej nad ránom si plukovník všimol čosi zvláštne. Odrazu precitol a začal si všímať veci okolo seba, lebo ho ohromil akýsi nečakaný a nevysvetliteľný úkaz.

Plukovník Munro si uvedomil, že na priestranstve nie je sám. Na mieste, kde sa končil chodník pri tajnej bránke pevnosti, bolo vidieť akési nejasné svetlo. Pohybovalo sa sem a tam, chvelo sa, mihotalo, chvíľami akoby malo zhasnúť, potom sa znovu rozsvietilo. Vyzeralo to, že ho nesie dajaká neistá ruka.

V situácii, v akej sa nachádzal väzeň, mohla byť každá maličkosť dôležitá. Plukovník Munro nespúšťal svetlo z očí. Všimol si, že z plameňa sa dymí a že sa svetlo pohybuje. Z toho usúdil, že nejde o lampáš.

- Možno niekto z mojich druhov, - povedal si plukovník Munro. - ...Azda Gúmi... Ale nie! Ten by neprišiel so svetlom, aby sa prezradil... Čo to teda

je?

Svetlo sa približovalo. Najprv sa prekĺzlo popri starej kasárni, a vtedy sa sir Edward Munro obával, aby ho nezbadal niektorý z Indov, čo boli dnu.

Nestalo sa tak. Svetlo nepozorovane prešlo. Chvíľami sa ruka, čo ho niesla, rozochvela, a vtedy svetlo zablikalo a zažiarilo silnejšie.

Čoskoro sa dostalo k múru a pohybovalo sa po cimburí ako Eliášov oheň za búrky.

Plukovník Munro postupne rozoznával akúsi nejasnú, zahalenú postavu.

Zjav sa kĺzal ďalej popri múre. Väzeň ani nedýchal. Bál sa, že zjav zmizne, že ho vyplaší, že plameň, čo ho viedol v temnote, zhasne. Nehýbal sa, akoby splynul s ťažkým kusom kovu, ktorý ho držal vo svojom zajatí.

Zjav sa ďalej kĺzal popri múre. Prichádzal sprava, a tak nemohol naraziť na spiaceho Inda, lebo ten ležal na ľavej strane. Tajomný zjav sa chvíľami zastavoval, a potom znovu postupoval vpred.

Sir Edward Munro si ho už mohol prezrieť zblízka.

Bola to bytosť strednej postavy zahalená v dlhom kuse látky. Z tohto oblečenia jej trčala iba ruka s horiacou fakľou.

- To bude dajaký blázon, čo zrejme navštevuje tábor dakoitov, - povedal si plukovník Munro. - Asi nepokladajú za potrebné, aby ho strážili. Keby tak mal v ruke namiesto ohňa dýku!...

Sir Edward Munro usudzoval správne.

Tým zjavom bola bláznivá z narmadského údolia, nevedomé stvorenie, blúdiace už štyri mesiace v pohorí Vindhja. Poverčiví Gaundovia sa k nej správali úctivo a pohostinne. Ani Nana Sahib ani nikto z jeho spoločníkov nevedeli, akú úlohu zohrala táto žena pri útoku na pál Tandít. Často ju stretávali v hornatom kraji Bundélkhandu, ale nikdy im jej prítomnosť neprekážala. Aj do pevnosti Ripur sa zatúlala viac ráz, a nikto ju stadiaľ nevyhnal.

Plukovník Munro nevedel nič o bláznivej. Nikdy nepočul o Blúdiacej pochodni, a predsa tá neznáma bytosť, ktorá k nemu prichádzala, ktorá sa s ním možno mienila rozprávať, ho nesmierne vzrušila. Srdce sa mu silno rozbúchalo.

Bláznivá sa priblížila k delu. Fakľa jej horela veľmi slabo. Zdalo sa, že väzňa nevidí, hoci stála oproti nemu a oči jej presvitali cez látku prederavenú ako kajúcnikova kutňa.

Sir Edward Munro sa nehýbal.

Neznáma po chvíľke znovu pokračovala v pochôdzke, dala sa obchádzať obrovské delo. Jej fakľa vrhala na povrch dela malé pohyblivé tiene.

Uvedomovala si vôbec, načo slúži tá dlhá obluda, ktorá pri prvom rannom lúči vypľuje hromy a blesky, a prečo je k nej ten muž priviazaný?

Isteže nie. Blúdiaca pochodeň stála na tomto mieste presne tak ako na hociktorom inom. Nič nevnímala. Túlala sa nocou po ripurskom nádvorí ako veľa ráz predtým. Potom zostúpi kľukatým chodníkom do údolia a zamieri ta, kam ju poženie jej nevyspytateľná predstavivosť.

Plukovník Munro mohol pohybovať hlavou, a tak sledoval počínanie neznámej. Videl, že prešla za delo. Odtiaľ zamierila k hradbám a chcela prejsť k tajnej bránke.

Blúdiaca pochodeň chvíľu takto šla, no potom náhle zastala a obrátila sa niekoľko krokov pred spiacim Indom. Akoby jej neviditeľné puto bránilo ísť ďalej. Vrátila sa k plukovníkovi Munrovi a zostala pred ním nehybne stáť.

Tentoraz sirovi Edwardovi Munrovi srdce búchalo tak silne, že mu len-len že nevyskočilo z hrude.

Blúdiaca pochodeň podišla ešte bližšie. Zdvihla fakľu do výšky väzňovej tváre, akoby si ho chcela lepšie obzrieť. Pod deravou kutňou jej horeli oči.

Plukovníka Munra ten oheň fascinoval. Hltal neznámu pohľadom.

Bláznivá si ľavou rukou pomaličky odhrnula závoj a ukázala tvár. V tej chvíli pohla pravou rukou, takže fakľa zasvietila silnejšie.

Väzeň pridusene vykríkol:

- Laurence! Laurence!

Plukovník zatvoril oči. Nazdával sa, že blúzni.

Pred ním stála lady Munroová!

- Laurence! Ty... ty! - opakoval.

Lady Munroová neodpovedala. Nepoznala ho. Možno ho ani nepočula.

- Laurence! Šialená!... Šialená!... Áno, ale živá!

Sir Edward Munro sa nemohol mýliť. Obraz jeho ženy v ňom bol živý aj po deviatich rokoch odlúčenia, ktoré považoval za večné. Naozaj to bola lady Munroová, nepochybne zmenená, no ešte krásna. Zázrakom unikla katom Nanu Sahiba.

Nešťastná žena sa márne usilovala zachrániť matku pred smrťou - zaškrtili jej ju pred očami. Potom aj ona spadla po údere, ktorý však nebol smrteľný. Medzi poslednými ju hodili do kánpurskej studne na strašne dosekané obete. V noci, hnaná pudom sebazáchovy, vyliezla k okraju studne. Viedol ju naozaj len pud, lebo po tých hrozných scénach sa jej pomiatol rozum. Bola šialená, ale živá, ako si uvedomil plukovník Munro. Pomätená žena teda vyliezla zo studne, túlala sa navôkol a odišla z mesta, keď z neho odchádzal aj Nana Sahib. Stratila sa v temnote. Vyhýbala sa mestám a husto osídleným územiam. Po ceste niekedy natrafila na chudobných roľníkov, ktorí ju prijali s úctou ako bytosť zbavenú rozumu. Takto sa nešťastná mladá žena zatúlala až do pohorí Satpura a Vindhja. A túlala sa dalej, deväť rokov duševne mŕtva, nosiac v sebe spomienku na požiar za obliehania.

Plukovník Munro znovu na ňu zavolal. Neodpovedala mu. Čo by bol dal za to, aby ju mohol zovrieť do náručia a uniesť preč, začať s ňou nový život, starostlivosťou a láskou ju vyliečiť!...

No plukovník bol priviazaný ku kusisku kovu a márne sa namáhal, až sa mu povrazy zarezávali do tela a tiekla mu krv...

Také kruté muky by si nebol vymyslel ani sám Nana Sahib! Keby tam bol býval, keby bol zistil, že má v moci aj lady Munroovú, akú strašnú radosť by bol pocítil! Aké utrpenie by bol pripravil väzňovi na posledné chvíle!

- Laurence! Laurence! - opakoval si sir Edward Munro.

Volal na svoju ženu nahlas, hoci riskoval, že zobudí strážcu, že privolá dakoitov, ba i samého Nanu Sahiba!

No lady Munroová naňho hľadela neprítomne. Nevnímala, ako odsúdenec strašne trpí, že ju našiel práve vo chvíli, keď mal zomrieť! Nešťastnica pokyvovala hlavou, akoby nechcela odpovedať.

Takto prešlo niekoľko minút.

Potom žena spustila ruku, závoj jej znovu prikryl tvár, a cúvla o krok.

Plukovník Munro si myslel, že chce odísť.

- Laurence! - zakričal naposledy, akoby sa s ňou lúčil.

Lady Munroová však nepomýšľala na odchod.

Delo pritiahlo pozornosť nešťastnice. Možno sa jej v hlave mihla nejaká spomienka z obliehania Kánpuru. Pomaličky sa vracala, v ruke držiac horiacu fakľu, a prechádzala s ňou popred hlaveň. Stačila iskra, aby sa prach zapálil a delo vystrelilo.

Mal plukovník Munro zomrieť rukou vlastnej ženy?

Také pomyslenie bolo preňho neznesiteľné. Lepšie bolo zahynúť pred očami Nanu Sahiba a jeho ľudí!

Munro sa už chystal, že zobudí svojich katov...

Zrazu pocítil, ako mu ktosi znútra hlavne stisol ruky priviazané za chrbát. Bolo

to priateľské stisnutie. Tie neznáme ruky chceli rozviazať putá. O chvíľu plukovník pocítil, ako mu chladná oceľ prerezala povrazy na zápästí. V útrobách obrovského dela sa skrýval osloboditeľ.

Plukovník mohol spraviť krok dopredu. Bol voľný!

Pri všetkej jeho chladnokrvnosti len-len že nevykríkol a neprezradil sa.

Z hlavne sa vystrčila ruka. Munro ju chytil a potiahol. Z dela namáhavo vyliezol akýsi muž a vyčerpaný sa mu skotúľal k nohám.

Bol to Gúmi!

Keď verný služobník utiekol Kálaganimu, pokračoval v ceste do Džabalpuru, kým Názimova banda smerovala k jazeru. Keď prišiel k odbočke do Ripuru, musel sa skryť po druhý raz. Natrafil na skupinu Indov, ktorí vraveli o plukovníkovi Munrovi a o tom, že dakoiti pod vedením Kálaganiho ho majú priviesť do pevnosti, kde ho očakával Nana Sahib s ortieľom smrti pred delom. Gúmi neváhal a potme sa prešmykol po chodníku až hore na opustenú plošinu. Tam mu zišla na um hrdinská myšlienka, že vlezie do obrovskej hlavne s úmyslom vyslobodiť svojho pána. Ak to nebude možné, podstúpi s ním rovnakú smrť.

- O chvíľu bude svitať! - ticho povedal Gúmi. - Utekajme!

- A lady Munroová?

Plukovník ukázal na ženu, ktorá nehybne stála pri dele. Ruku mala v tej chvíli položenú na spúšti.

- Odnesieme ju, pane... - odvetil Gúmi bez ďalšieho vypytovania.

No už bolo neskoro!

Keď sa plukovník a Gúmi približovali k nešťastnej žene, aby ju chytili, lady Munroová sa strhla a zavadila rukou o delo. Fakľa sa dotkla zápalnej nálože a ozval sa strašný výbuch, ktorý sa s ozvenami niesol pohorím Vindhja a ako burácanie hromu zaplnil celé narmadské údolie.

XIII

Oceľový obor

Pri výbuchu lady Munroová omdlela a padla do náručia svojho manžela.

Plukovník nestrácal čas a rozbehol sa cez nádvorie. Gúmi ho nasledoval. Verný Ind ozbrojený širokým nožom si v okamihu poradil s ohúreným strážcom, ktorý pri výstrele vyskočil na nohy. Potom sa obaja pustili dolu úzkym chodníkom vedúcim na ripurskú cestu.

Len čo sir Edward Munro a Gúmi prekĺzli cez malú bránku, skupina Nanu Sahiba, vytrhnutá zo spánku, zaplnila plošinu.

Indovia chvíľu váhali, čo podniknúť, a to bola pre utečencov priaznivá okolnosť.

Nana Sahib totiž málokedy býval v pevnosti po celú noc. Aj teraz, keď večer rozkázal priviazať plukovníka Munra k delovej hlavni, zašiel si za niektorými náčelníkmi kmeňov v Gaundvane. Vo dne nikdy nechodieval na takéto návštevy. Práve sa mal každú chvíľu vrátiť.

Kálagani, Názim, Indovia aj dakoiti, spolu vyše sto mužov, boli pripravení vyraziť. No zdržiavala ich neistota. Nevedeli, čo sa stalo. Mŕtvola Inda, ktorý mal plukovníka strážiť, im nič nevysvetlila.

Preto sa domnievali, že nejakou nevysvetliteľnou náhodou delo vystrelilo pred určenou hodinou a že väzňa roztrhalo.

Kálagani aj ostatní hromadne kliali. Plukovník im unikol, ani Nana Sahib ani nikto z nich nebude mať to potešenie, aby videl posledné chvíle plukovníka Munra.

Ale nabob nebol daleko. Musel začuť výbuch a iste sa čo najskôr vráti do pevnosti. Čo mu povedia, keď sa bude pýtať na väzňa, ktorého im zveril?

Preto všetci váhali, čo umožnilo utečencom získať istý náskok.

Sir Edward Munro a Gúmi plní nádeje po tom zázračnom vyslobodení zostupovali po kľukatom chodníku. Lady Munroová bola v plukovníkovom náručí ľahká ako pierko.

Po piatich minútach mali utečenci za sebou polovicu cesty od pevnosti do údolia. No začínalo svitať a prvé ranné lúče prenikali až na dno úzkej tiesňavy.

Nad hlavami utečencov zazneli zúrivé výkriky.

Kálagani vyklonený cez múr práve zbadal tiene dvoch mužov na úteku. Jeden z nich musel byť väzeň Nanu Sahiba.

- Munro! To je Munro! - zúrivo skríkol Kálagani.

A vrhol sa cez bránku za nimi. Ostatní sa tiež rozbehli k chodníku.

- Zbadali nás! - povedal plukovník Munro. - Alebo nás zabijú obidvoch, alebo im unikneme spolu!

Plukovník a Gúmi zrýchlili tempo. V poslednej, menej strmej časti sa pustili bežať. Od ripurskej cesty ich delilo iba niekoľko desiatok krokov. Tá vyúsťovala na hlavnú cestu, po ktorej, ako dúfali, sa im bude lepšie bežať.

No aj prenasledovatelia budú postupovať rýchlo. Na úkryt nebolo pomyslenia. Ľahko by ich odhalili. Jedinou možnosťou na záchranu bolo udržať si náskok, kým nevyjdú z pohoria Vindhja.

Plukovník sa rozhodol, že živý nepadne do rúk Nanu Sahiba. Ak bude treba, najprv zabije Gúmiho dýkou ženu, ktorú mu osud vrátil, a potom zabije sám seba. Utečenci mali asi päťminútový náskok. Keď sa Indovia púšťali za nimi cez bránku, plukovník Munro a Gúmi už videli cestu, od ktorej bola hlavná cesta vzdialená štvrtinu míle.

- Odvahu, pane! - povzbudzoval Gúmi plukovníka, odhodlaný brániť ho vlastným telom. - O päť minút sme na džabalpurskej ceste!

- Kiežby sme tam našli pomoc! - zašepkal plukovník Munro.

Krik Indov sa čoraz väčšmi približoval.

Keď utečenci prichádzali na miesto, kde chodník vyúsťoval do cesty, zbadali dvoch mužov, ktorí sa ponáhľali oproti nim.

Bolo už dosť vidno, takže sa mohli spoznať. Naraz zazneli dva nenávistné výkriky.

- Munro!

- Nana Sahib!

Výstrel z dela privolal naboba. Ponáhľal sa do pevnosti a nemohol pochopiť, prečo jeho rozkaz vykonali skôr.

Sprevádzal ho jeden Ind.

Skôr ako tento muž mohol urobiť najmenší pohyb, skízol mŕtvy na zem. Gúmi ho zasiahol nožom, ktorým prerezal plukovníkovi putá.

- Ku mne! - zvolal Nana Sahib na skupinu zostupujúcu po chodníku.

- Áno, k tebe! - odvetil Gúmi a ako blesk sa vrhol na naboba.

Gúmi sa rozhodol, že ak naboba hned nezabije, bude s ním bojovať, aby plukovníkovi Munrovi uvoľnil cestu.

Nabob odrazil prvý útok a Gúmimu vypadol z ruky nôž.

Rozzúrený Gúmi schmatol protivníka v drieku, pritlačil si ho na hrúd a niesol ho v mocných rukách, odhodlaný skočiť s ním do prvej priepasti, čo mu príde do cesty.

No Kálagani a jeho spoločníci sa približovali, už boli takmer na ústí chodníka. Znamenalo to, že utečenci im neuniknú.

- Choďte! - zvolal Gúmi. - Vydržím tých niekoľko minút! Nabob mi poslúži ako štít! Utečte, pane! Utečte bezo mňa!

Prenasledovatelia mali o niekoľko minút dostihnúť utečencov. Nabob volal na Kálaganiho priduseným hlasom.

Zrazu sa vpredu, asi na dvadsať krokov, ozvali výkriky.

- Munro! Munro!

Na ripurskej ceste sa zjavili Banks, kapitán Hod, Maucler, seržant Mac Neil, Fox, Parazard a na sto krokov od nich na hlavnej ceste stál Oceľový obor vyfukujúci kúdoly dymu. Tam čakali Storr s Kálutom.

Po zničení druhého vozňa Steam Housu inžinier a jeho druhovia mali jedinú možnosť: použiť ako dopravný prostriedok slona, ktorého banda dakoitov nemohla zdolať. Preto sa všetci dajako umiestnili na Oceľovom obrovi a pustili sa od jazera po džabalpurskej ceste. No keď prechádzali popri odbočke vedúcej do pevnosti, nad hlavami im zaznel ohlušujúci výbuch. Zastavili sa.

Akási predtucha ich viedla k tomu, že zabočili na túto cestu. Neboli by vedeli povedať, prečo to urobili a čo vlastne očakávali.

O niekoľko minút pred nimi stál plukovník a kričal:

- Zachráňte lady Munroovú!

- A dobre držte Nanu Sahiba, toho pravého! - zvolal Gúmi.

Verný Ind v zúrivosti hodil na zem napoly zaduseného naboba. Kapitán Hod, Mac Neil a Fox si ho vzali na starosť.

Potom, bez ďalšieho vysvetľovania, inžinier Banks a jeho druhovia zamierili k Oceľovému obrovi. Nanu Sahiba priviazali o krk slona. Tak rozkázal plukovník, ktorý chcel naboba odovzdať do rúk anglickej spravodlivosti. Lady Munroovú uložili vo vežičke a jej manžel zostal pri nej. Ako nešťastná žena prichádzala k sebe, plukovník striehol, či na nej neobjaví aspoň iskierku zdravého rozumu.

Inžinier a ostatní rýchlo vyliezli na chrbát Oceľového obra.

- Plnou rýchlosťou! - skríkol Banks.

Už sa celkom rozvidnelo. Vo vzdialenosti asi sto krokov sa zjavila prvá skupina Indov. Teraz išlo o to, aby si cestovatelia udržali náskok a dostali sa k vysunutému stanovišťu džabalpurskej posádky, ktorá sídli von z mesta a ovláda posledný horský priechod v pohorí Vindhja.

Oceľový obor mal dostatok vody aj paliva, aby mohol dosiahnuť maximálnu rýchlosť.

No po ceste s prudkými zákrutami nemohol uháňať naplno.

Krik Indov zosilnel a celá skupina sa viditeľne približovala k prenasledovaným.

- Budeme sa musieť brániť, - povedal seržant Mac Neil.

- Budeme sa brániť! - odvetil kapitán Hod.

Zostávalo im zo dvanásť výstrelov. Preto každá guľka musela zasiahnuť cieľ. Indovia boli dobre ozbrojení a bolo ich treba udržať v istej vzdialenosti.

Kapitán Hod a Fox so svojimi karabínami sa umiestnili vzadu za vežičkou. Gúmi s puškou na pleci bol prikrčený vpredu a pripravoval sa strieľať šikmo. Mac Neil bol pri Nanovi Sahibovi s revolverom v jednej a s dýkou v druhej ruke pripravený zasiahnuť, ak by sa Indovia dostali až k nemu. Kálut s Parazardom stáli pri ohnisku a prikladali. Banks a Storr riadili chod Oceľového obra.

Prenasledovanie už trvalo desať minút. Indov delilo od Banksa a jeho druhov zo dvesto krokov. Postupovali rýchlejšie ako umelý slon, no ten zasa vydržal dlhšie ísť. Bolo dôležité, aby sa Indovia za nijakú cenu nedostali dopredu.

Ozvalo sa zo desať výstrelov. Nad Oceľovým obrom hvizdli guľky, iba jedna ho zasiahla do konca chobota.

- Ešte nestrieľajte! - zvolal kapitán Hod. - Šetrime guľky! Ešte sú daleko!

Keď Banks zbadal pred sebou asi míľu rovnej cesty, otvoril regulátor prívodu pary, Oceľový obor vyrazil rýchlejšie vpred a banda zaostala o niekoľko sto krokov.

- Hurá! Hurá nášmu obrovi! - zvolal kapitán Hod od radosti. - Ech! Zberba! Nedostanú ho!

Ale na konci tohto úseku čakal utečencov strmý a kľukatý priesmyk cez posledný hrebeň pohoria Vindhja. Tam museli Banks a jeho druhovia spomaliť. Kálagani i ostatní to dobre vedeli a pokračovali v prenasledovaní.

Oceľový obor rýchlo dosiahol miesto, kde sa cesta zužovala a prechádzala medzi dvoma skalnými stenami.

Bolo treba postupovať veľmi opatrne. Indovia začali utečencov doháňať. Hoci nemali nádej, že zachránia Nanu Sahiba, ktorému hrozila dýka, aspoň chceli pomstiť jeho smrť.

Ozvali sa ďalšie výstrely, ale netrafili nikoho na Oceľovom obrovi.

- Ide do tuhého! Pozor! - povedal kapitán Hod a priložil si karabínu k plecu. Súčasne s ním vystrelil Gúmi. Dvaja Indovia spadli na zem.

- O dvoch menej! - zvolal kapitán Hod. - To je málo! Bude ich to stáť viac! Ku kapitánovi a Gúmimu sa pridal Fox a padli ďalší traja Indovia.

No v kľukatom priechode sa šlo zle. Cesta sa zužovala a bola čoraz strmšia. Utečencom zostávalo prejsť ešte pol míle. Potom sa mal Oceľový obor priblížiť na dohľad k vojenskej posádke neďaleko Džabalpuru.

Indovia necúvli pred streľbou. Keď šlo o záchranu alebo o pomstu Nanu Sahiba, nezáležalo im na vlastnom živote. Nech ich padne aj dvadsať, zato osemdesiati sa vrhnú na Oceľového obra a ľahko si poradia so skupinkou, ktorej slon poslúžil za pojazdnú pevnosť.

Prenasledovatelia zrýchlili tempo.

Kálagani vedel, že kapitán Hod a jeho priatelia míňajú posledné náboje a že im pušky a karabíny čoskoro nebudú nanič.

Utečenci vyčerpali polovicu nábojov.

Zazneli ďalšie štyri výstrely a padli ďalší štyria Indovia.

Kapitán Hod a Fox mali už iba dva náboje.

V tej chvíli sa Kálagani neopatrne zjavil vpredu.

- Ech! Mám ťa! - skríkol kapitán Hod a chladnokrvne naňho zamieril.

Kapitán trafil zradcu do čela. Kálagani zamával rukami, zapotácal sa a spadol. Súčasne sa ukázal koniec priechodu. Oceľový obor sa namáhal zo všetkých síl. Naposledy sa ozvala Foxova karabína a na zem sa skotúľal posledný Ind.

No ostatní si hneď všimli, že streľba ustala, a rozbehli sa ku slonovi vzdialenému iba na päťdesiat krokov.

- Dolu! Dolu! - skríkol inžinier Banks.

Za takýchto okolností bolo lepšie opustiť Oceľového obra a bežať k neďalekému stanovišťu vojenskej posádky.

Plukovník Munro zostúpil držiac v náručí svoju ženu.

Za ním zoskočili ostatní.

Len Banks zostal vo vežičke.

- A čo s tým podliakom? - zvolal kapitán Hod ukazujúc na Nanu Sahiba, ktorý bol pripútaný ku krku slona.

- Nechajte ma konať, kapitán! - odvetil Banks akosi čudne.

Inžinier naposledy skrútol regulátor a tiež zostúpil.

Všetci bežali pripravení bojovať o svoj život.

Opustený Oceľový obor pokračoval v ceste. No keďže ho nikto neriadil, narazil do skaly ako baran a takmer úplne zahradil cestu.

Banks a jeho druhovia boli od neho vzdialení asi na tridsať krokov, keď sa Indovia vrhli na Oceľového obra, aby oslobodili Nanu Sahiba.

Odrazu zaznel strašný rachot podobný silnému hrmeniu a vzduch sa silno zachvel.

Inžinier Banks pred odchodom zatvoril a zaťažil ventily, v dôsledku čoho para dosiahla obrovský tlak. Keď Oceľový obor narazil na skalnú stenu, para nemala kadiaľ uniknúť a kotol vybuchol. Jeho úlomky sa rozleteli na všetky strany.

- Úbohý obor! Zomrel, aby nás zachránil! - zvolal kapitán Hod.

XIV

Päťdesiaty tiger kapitána Hoda

Plukovník Munro, jeho priatelia a spoločníci sa už nemuseli obávať ani naboba, ani jemu oddaných Indov, ani nebezpečnej bandy dakoitov.

Výbuch privolal veľký počet vojakov z džabalpurskej posádky. Druhovia Nanu Sahiba sa ocitli bez vodcu a čoskoro sa rozutekali.

Plukovník Munro sa predstavil vojakom. O polhodinu boli všetci na stanici, kde sa o nich dobre postarali. Jedlo potrebovali najväčšmi.

Lady Munroovú ubytovali v pohodlnom hoteli. Tam čakala, kým ju odvezú do Bombaja. Sir Edward Munro dúfal, že vyzdravie a že nezostane preňho navždy duševne mŕtva.

Podobne zmýšľali aj všetci plukovníkovi priatelia. S dôverou čakali na tú chvíľu, ktorá mohla zmeniť plukovníkov život.

Dohodli sa, že na druhý deň odídu do Bombaja. Niekdajší obyvatelia Steam Housu sa mali zaviezť prvým vlakom do hlavného mesta západnej Indie. Tentoraz ich mala prepraviť obyčajná lokomotíva.

No ani kapitán Hod, vášnivý obdivovateľ Oceľového obra, ani inžinier Banks, jeho geniálny tvorca, ani ostatní členovia výpravy nemali nikdy zabudnúť na to "verné zviera", ktoré vlastne považovali za živé. Často im v ušiach zaznel zvuk ničiaceho výbuchu.

Preto sa netreba čudovať, že pred odchodom z Džabalpuru inžinier Banks, kapitán Hod, Maucler, Fox a Gúmi sa chceli vrátiť na miesto katastrofy.

Bandy dakoitov sa už nemuseli obávať, no z opatrnosti ich sprevádzal oddiel vojakov. K priesmyku prišli okolo jedenástej.

Na zemi ležalo zo päť znetvorených mŕtvol. To boli tí, čo sa vrhli na Oceľového obra, aby zachránili Nanu Sahiba.

Ostatní banditi sa zrejme rozpŕchli po celom narmadskom údolí, lebo do úkrytu v pevnosti Ripur sa nemohli vrátiť.

Výbuch kotla úplne zničil Oceľového obra. Jednu jeho labu odhodilo dosť daleko. Časť chobota sa zasekla do skaly a trčala tam ako obrovská ruka. Všade na zemi boli porozhadzované pokrčené plechy, matice, skrutky, rošty, úlomky valcov, kúsky ojníc. Vo chvíli výbuchu, keď zatvorené ventily istý čas neprepúšťali paru, tlak musel byť obrovský a hádam dosiahol aj dvadsať atmosfér.

A teraz z toho umelého slona, na ktorého boli obyvatelia Steam Housu takí hrdí, z toho obra, ktorý vzbudzoval u Indov poverčivý obdiv, z mechanického zázraku inžiniera Banksa, z uskutočneného sna bhutánskeho radžu zostala iba znehodnotená a bezcenná kostra!

- Úbohé zviera! - vzdychol si kapitán Hod pred mŕtvym Oceľovým obrom.

- Môžem vyrobiť iného... iného, ktorý bude ešte mocnejší! - povedal inžinier Banks.

- Možno, ale to už nebude on! - odvetil kapitán Hod.

Počas tejto prehliadky inžinierovi Banksovi a jeho druhom zišlo na um, že sa pokúsia nájsť medzi mŕtvymi Nanu Sahiba. Na zistenie totožnosti im okrem tváre mohla poslúžiť ruka, na ktorej chýbal prst. Radi by boli našli takýto nepopierateľný dôkaz o smrti legendárneho naboba.

Nenašli však nič. Najpravdepodobnejšie bolo, že jeho stúpenci odniesli pozostatky svojho vodcu.

Keďže sa nenašiel nijaký presvedčivý dôkaz o smrti Nanu Sahiba, bolo pravdepodobné, že okolo jeho osoby vznikne ďalšia legenda. V mysliach obyvateľov centrálnej Indie zostane nepolapiteľný nabob a niekdajší vodca sipáhíov živý.

No Banks a jeho priatelia boli presvedčení, že Nana Sahib nemohol prežiť taký výbuch.

Vrátili sa na stanicu. Kapitán si odnášal na pamiatku drahocenný úlomok z Oceľového obra.

Na druhý deň, 4. októbra, všetci odišli z Džabalpuru v osobitnom vozni.

O dvadsaťštyri hodín neskôr prechádzali cez pohorie Západný Ghát, cez tieto indické Andy, ktoré sa ťahajú v dĺžke tristošesťdesiat míľ. V hustých lesoch tu rastú banyany, sykomory, teaky, arekové, kokosové a iné palmy, koreňovníky, santaly, bambusy.

O niekoľko ďalších hodín ich vlak priviezol na ostrov Bombaj, ktorý spolu s ostrovmi Salceta, Elephanta a ďalšími vytvára výborné kotvište a na ktorom leží hlavné mesto provincie.

Plukovník Munro sa neubytoval vo veľkom meste, kde sa hmýria Arabi, Peržania, Baniani, Etiópčania, Parsovia, Európania rozličných národností a, pravdaže, Indovia.

Lekári, ktorí prezreli lady Munroovú, odporučili plukovníkovi, aby ju zaviedol do tichej vily niekde v okolí mesta. Pokoj a oddaná starostlivosť mali chorej priniesť uzdravenie.

Tak prešiel mesiac. Nikto z plukovníkových priateľov a zo sluhov od neho neodišiel. Všetci chceli byť pri tom, keď sa mladá žena uzdraví.

Napokon sa dočkali. Lady Munroová pomaličky nadobúdala zdravú myseľ. Po žene, ktorú prezývali Blúdiaca pochodeň, nezostalo v nej ani pamiatky.

- Laurence! Laurence! - zvolal plukovník Munro, keď ho lady Munroová v jeden deň spoznala a padla mu do náručia.

O týždeň neskôr sa niekdajší obyvatelia Steam Housu zišli v kalkatskom bungalove. Tam, v prepychovom obydlí, sa mal začať život úplne odlišný od predchádzajúceho. Inžinier Banks tam mal tráviť voľné chvíle, kapitán Hod dovolenky. Mac Neil a Gúmi samozrejme zostali pri plukovníkovi Munrovi.

Maucler sa musel vrátiť do Európy. Odišiel z Kalkaty spolu s kapitánom Hodom, ktorému sa práve skončila dovolenka a odchádzal s verným Foxom do kasární v Madráse.

- Zbohom, kapitán, - lúčil sa s ním plukovník Munro. - Som rád, že ste spokojný s našou cestou do severnej Indie. Len či neľutujete, že ste nezabili toho päťdesiateho tigra?

- Ale veď som ho zabil, plukovník.

- Akože!

- Nepochybne! - odvetil kapitán Hod a urobil nádherné gesto. - Štyridsaťdeväť tigrov a k tomu Kálagani, či to nie je päťdesiat?

Vysvetlivky a poznámky

nabob (arab.) - titul správcu indickej provincie

sipáhí (perz.) - domorodý vojak v bývalom britskom koloniálnom vojsku v Indii

mogul (perz.) - titul mohamedánskych panovníkov v Indii od 16. do 19. storočia

thug - príslušník indického náboženského spolku, ktorý vykonával lúpežné vraždy

Great Indian Peninsular (angl., vyslov, greit indien penynsjul) - Veľká polostrovná indická (železničná trať)

Old John Company (angl. vyslov, ould džon kompeny) - Spoločnosť starého Johna

Spojené kráľovstvo - Veľká Británia, ktorá vznikla spojením Anglicka, Škótska, Walesu a časti Írska

lady Munroová (pozn. autora) - žena bez titulu, ktorá sa vydá za baroneta alebo rytiera, dostáva titul lady pred manželovo meno - teda pred priezvisko, titul lady v spojení s krstným menom patrí len dcéram šľachticov pairov.

baronet - príslušník nižšej anglickej šľachty

zebu - domáca odroda rožného dobytka v Indii vypestovaná z tura divého, vyznačuje sa tukovým hrbom na chrbte a dlhými rovnými rohami

tartana - rybárska loď

konvoj - vo francúzštine toto slovo znamená aj pohrebný sprievod

gamal (pozn. autora) - meno nosičov palankinov (nosidiel) v Indii

nimród - náruživý poľovník (podľa zakladateľa babylonskej ríše)

brahman - kňaz indického boha Brahmu

hinduizmus - nábožensko-spoločenský systém usporiadania väčšiny indického ľudu

sahib (arab.) - pán, veliteľ; v Indii zdvorilé označenie alebo oslovenie Európana

begum - titul indickej princeznej

vihara - indická kláštorná stavba vytesaná v skalách (skalný kláštor) s ústrednou svätyňou a s celami pre mníchov

filigrán - jemné drôtiky drahého kovu alebo drobné umelecké predmety z neho

makadam - (podľa škótskeho inžiniera Johna Mac Adama) štrk veľkosti zrna 8-15 cm získaný drvením a používaný na stavbu ľahkých vozoviek

kilogrammeter (gréc.) - staršia technická jednotka práce

tender (angl.) - zásobník, špeciálny vozeň so zásobou paliva a vody do parného rušňa

Great Trunk Road (angl., vyslov, greit trank roud) - Hlavná cesta

arkier (nem.) - uzavretá časť domu vyčnievajúca z priečelia a spočívajúca na konzolách (podperách), umožňujúca výhľad do strán pozdĺž priečelia a rozširujúca vnútorný priestor

ordonanc - vojenský sluha

Kalkata, hlavné mesto Indie - dnes je hlavným mestom Dillí

India - tu sa tento názov vzťahuje na bývalé britské kolónie pred r. 1947. V r. 1947 vznikli štáty India, Pakistan, Cejlón (dnes Srí Lanka) a v r. 1971 sa z Pakistanu vydelil Bangladéš. K Indii sa počítajú kniežatstvá Nepál, Bhután, Sikkim.

Great Southern of India (angl., vyslov, greit sadn ov india) - Veľká južná indická (spoločnosť)

via dolorosa (lat.) - bolestná cesta, cesta utrpenia

guinea - anglický peniaz

pars, parsizmus - náboženský smer, prívrženci ktorého v 7. storočí pod tlakom islamu opustili Perziu a usadili sa v Indii, najmä v okolí Bombaja

Nebeská ríša - Čína

najvyššia hora sveta - v časoch Vernovho príbehu nebola ešte presne určená. No Verne veril, že ľudia dosiahnu všetky zdanlivo nedostupné ciele - hory, severný i južný pól. Najvyššou horou na svete je Mount Everest alebo Ču-Mu-Lang-Ma (8848 m) - jeho vrchol po prvý raz dosiahli Novozélanďan Edmund Hillary a Šerpa Tenzing Norkej. Odvtedy sa podnikajú horozelecké výpravy z rôznych štátov sveta, medzi nimi aj z Československa. Naši horolezci zdolali niekoľko osemtisícoviek - Makalu, Nangáparvat, naposledy, v r. 1981, Káčaňdžungu.

severný pól - dosiahol v r. 1909 Američan Robert E. Peary

južný pól - dosiahol v r. 1911 Nór Roald Amundsen

levy v Indii - v čase tohto príbehu levy v Indii ešte voľne žili. Dnes žijú iba v rezervácii

kraal - 1. ohrada pre dobytok na ochranu pred divou zverou

2. juhoafrická kruhová dedina

impresário - umelecký podnikateľ

Samson - biblický silák, všetku silu mal sústredenú vo vlasoch. Keď mu ich ostrihali, hned ju stratil

Salvatore Rosa - taliansky maliar (1615-1673)

Baniani - príslušníci jednej brahmanskej sekty

vysvetlenie starších meracích jednotiek:

míľa - staršia jednotka dĺžkovej miery označujúca rozličné (väčšie) vzdialenosti:

zemepisná míľa = 7420 m, námorná míľa = 1852 m, anglická míľa = 1524 m

stopa - jednotka britskej dĺžkovej miery, 30,48 cm

aker - jednotka britskej plošnej miery, 0,404 ha

libra - tu jednotka hmotnosti vo Veľkej Británii, 453,59 g

pinta - britská a severoamerická miera na kvapaliny, 0,568 l

unca - tu jednotka hmotnosti vo Veľkej Británii, 28,35 g

atmosféra - stará jednotka tlaku, nová jednotka je pascal;

1 atmosféra = 101 325 Pa (pascalov)

Výslovnosť

Edward Munro (angl.) - eduórd manrou

Banks (angl.) - benks

Hod (angl.) - hod

Storr (angl.) - stó

Mac Neil (angl.) - mek nýl

Fox (angl.) - foks

Laurence (angl.) - lórens

Maucler (franc.) - mókler
JULES VERNE DOM NA PARU 80 JULES VERNE DOM NA PARU 7 DOM NA PARU 

opísať jednotlivé premeny skupenstva z hľadiska kinetickej teórie látok,
vysvetliť rozdiel medzi vyparovaním a varom,
vysvetliť a vyjadriť vzťahom skupenské teplo a merné (hmotnostné) skupenské teplo topenia, tuhnutia a vyparovania látky,
vysvetliť pojmy skupenské a merné (hmotnostné) skupenské teplo kondenzácie, sublimácie, desublimácie,
vysvetliť vznik nasýtenej a prehriatej pary,
opísať fázový diagram, trojný bod,
charakterizovať kritický bod vo fázovom diagrame,
definovať absolútnu a relatívnu vlhkosť vzduchu,
vysvetliť pojem rosný bod.

2.Aplikácia
Študent by mal byť schopný
vypočítať z rôznych údajov teplo potrebné na zmenu skupenstva daného telesa,
využiť fázový diagram na vysvetlenie fázových zmien,
na konkrétnych kvalitativnych ulohách využiť závislosť teploty topenia a varu od tlaku pre vodu,
navrhnúť možnosti na zväčšenie rýchlosti vyparovania,
vysvetliť význam kritického bodu pre skvapalňovanie,
poukázať na vzťah medzi vlhkosťou vzduchu a daným prostredím.

3.Experiment
Študent by mal byť schopný
zistiť merné (hmotnostné) skupenské teplo topenia ľadu,
pozorovať premeny skupenstva vody.

4. Elektrický prúd v látkach

Elektrický  náboj  a elektrické  pole

1.Zapamätanie a porozumenie
Študent by mal vedieť
opísať vlastnosti elektrického náboja – premiestňovanie v telese, deliteľnosť, druhy elektrického náboja, zákon zachovania elektrického náboja,
predviesť, opísať a vysvetliť jav elektrostatická indukcia a jej praktické využitie,
vysvetliť jav polarizácia dielektrika a jej vplyv na vonkajšie elektrické pole. Posúdiť vplyv relatívnej permitivity látky na vonkajšie elektrické pole,
vysvetliť  obsah Coulombovho zákona,
definovať slovne a vzťahom intenzitu elektrického poľa, elektrický potenciál a elektrické napätia,
kvalitatívne vedieť, od čoho závisí kapacita vodiča.

Experiment
Študent by mal byť schopný
predviesť ukážku zelektrizovania telesa trením,
predviesť jav elektrostatickej indukcie (priblíženie nabitého telesa k elektroskopu).

Elektrický  prúd 

1.Zapamätanie a porozumenie
Študent by mal vedieť
vysvetliť podmienky vzniku elektrického prúdu vo vodičoch, polovodičoch, kvapalinách a plynoch,
opísať elektrický zdroj a priebeh deja, ktorý prebieha vo vnútri elektrického zdroja. Uviesť príklady rôznych zdrojov napätia,
slovne a vzťahom vyjadriť Ohmov zákon pre časť elektrického obvodu a pre uzavretý elektrický obvod. Opísať veličiny, ktoré v rovniciach vystupujú,
vysvetliť rozdiel medzi elektromotorickým napätím zdroja a svorkovým napätím,
charakterizovať odpor vodiča, jeho závislosť na teplote a parametroch vodiča. Vyjadriť uvedené závislosti vzťahmi medzi veličinami prostredníctvom veličinových rovníc. Opísať veličiny, ktoré v rovniciach vystupujú,
zdôvodniť zmenu rozsahu ampérmetra a voltmetra zaradením bočníka a predradného rezistora do obvodu. Nakresliť schémy zapojenia,
vysvetliť podstatu vlastnej a prímesovej vodivosti polovodičov,
opísať vlastnosti prechodu PN v polovodičoch a jeho praktické využitie v polovodičových súčiastkach,
vysvetliť pojmy elektrolytická disociácia, elektrolyt,
opísať deje prebiehajúce v galvanických článkoch. 

2.Aplikácia
Študent by mal byť schopný
aplikovať Ohmov zákon pre časť elektrického obvodu pri riešení fyzikálnych úloh,
vypočítať odpor vodiča na základe jeho geometrických rozmerov,
vypočítať odpor vodiča pri zmene jeho teploty,
aplikovať Ohmov zákon pre uzavretý elektrický obvod pri riešení fyzikálnych úloh,
vypočítať výsledný elektrický odpor spotrebičov zapojených za sebou a vedľa seba,
výpočtom určiť hodnoty bočníka a predradného rezistora pre konkrétnu zmenu rozsahu meracieho prístroja,
zostaviť rovnice odpovedajúce Kirchhoffovým zákonom pre konkrétny rozvetvený elektrický obvod, 
vypočítať prácu a výkon jednosmerného elektrického prúdu,
pri riešení úloh využívať premenu jednotiek elektrónvolt na Joule a naopak.



Výkonový štandard:
vysvetliť význam šifrovania, navrhnúť jednoduchú šifru a jej použitie,
demonštrovať použitie rôznych číselných sústav,
vysvetliť reprezentáciu rôznych číselných typov v počítači,
vysvetliť na jednoduchom príklade princíp a význam kompresie údajov,
vysvetliť základné druhy aplikačného softvéru a charakterizovať ich typických predstavi­teľov a oblasti využitia,
vedieť zdôvodniť výber príslušného softvéru pre určitú množinu úloh,
vysvetliť princíp uchovávania formátovaných textov,
vedieť efektívne využívať nástroje textového editora na vytvorenie a úpravu dokumentu,
demonštrovať výhodnosť použitia šablón pri tvorbe textového dokumentu,
vedieť efektívne využívať nástroje tabuľkového kalkulátora na vytvorenie a úpravu tabuľky, vedieť vytvoriť vhodnú grafickú reprezentáciu z údajov v tabuľke,
použiť tabuľkový kalkulátor pri spracovaní jednoduchých úloh databázového cha­rak­te­ru, triediť a filtrovať údaje,
spracovávať údaje z viacerých tabuliek a využiť zložené funkcie vo vzorcoch,
vysvetliť princíp spracovania dokumentu pomocou skenera,
vysvetliť výhody a nevýhody niektorých najbežnejších grafických formátov (bmp, jpeg, gif, ...),
vysvetliť princípy, výhody a nevýhody rastrových a vektorových obrázkov,
vedieť efektívne využívať nástroje grafického editora na vytvorenie a úpravu rastrového obrázka,
vedieť efektívne využiť nástroje grafického editora na vytvorenie a úpravu vektorového obráz­ka,
vysvetliť princípy kódovania zvuku v súboroch typu (wave, midi, mp3, ...),
vysvetliť princíp digitalizácie zvuku a jeho ďalších úprav,
vysvetliť spôsob spracovania digitálneho videa (ilustrovať napr. pri vytváraní súboru avi, mpeg, ...),
opísať princíp vytvárania digitálnej fotografie,
vedieť efektívne využívať nástroje vhodného aplikačného softvéru na vytvorenie prezentácie a jej predvedenie,
demonštrovať a objasniť charakteristické prvky hypertextových dokumentov pre web a vedieť ich efektívne využiť pri prezentácií,
vysvetliť mechanizmus vytvárania webových stránok pred ich zobrazením v prehliadači,
demonštrovať prenos častí rôznych typov dokumentov medzi rôznymi aplikáciami,
vytvoriť webovú stránku v rôznych aplikáciách (textový editor, tabuľkový kalkulátor, ....).
2.1.3. Počítačové systémy
Obsahový štandard:
Základné pojmy – hardvér, softvér. Počítač – princíp práce počítača, časti počítača – mikroprocesor, pa­mäte (vnútorné, vonkajšie), zbernice, karty rozhraní, súčinnosť jednot­livých častí počítača. Prídavné zariadenia – klávesnica, myš, monitor, tlačiareň, skener, modem, tablet, mikrofón, reproduktor; rozdelenie prídavných zariadení podľa vstupu a výstupu údajov, využitie jednotlivých prídavných zariadení pri zbere, spracúvaní, uchovávaní a prezentácii údajov. Softvér – rozdelenie podľa oblastí použitia. Operačný systém – základné vlastnosti a funkcie (spravovanie zariadení, priečinkov a súborov). Základné služby operačného systému (spúšťanie programov, prístupové práva súborov a priečinkov, prideľovanie zariadení, ...). Počítačová sieť– výhody, architektúra, rozdelenie sietí podľa rozľahlosti (spôsoby pripojenia), princípy práce v sieti, topológia.

Výkonový štandard:
vymenovať jednotlivé časti počítača von Neumannovského typu, nakresliť jeho schému a vysvetliť súčinnosť jeho častí.
vysvetliť princíp, ako procesor vykonáva programy uložené v operačnej pamäti,
vysvetliť približné kapacity jednotlivých druhov pamätí a obmedzenia ich použitia,
vymenovať a charakterizovať základné prídavné zariadenia,
vysvetliť princíp práce prídavných zariadení uvedených v tomto štandarde,
charakterizovať používaný operačný systém,
porovnať základné vlastnosti dvoch operačných systémov (napr. LINUX - Windows),
demonštrovať získavanie informácií o systéme, zariadeniach, priečinkoch a súboroch a v počítačovej sieti,
vysvetliť činnosti operačného systému pri práci so súbormi a priečinkami,
vysvetliť vrstvovú štruktúru operačného systému,
vysvetliť princíp práce lokálnych počítačových sietí.
2.1.4. Internet
Obsahový štandard:
Internet – história, základné pojmy (adresa, URL, poskytovateľ služieb, IP, doménová adresa), služby, klient/server (spôsob komunikácie), intranet. Neinteraktívna komunikácia – e-pošta, diskusná skupina. Interaktívna komunikácia – rozhovor (Talk, IRC, ICQ), videokonferencie. Web – prehliadače, webová stránka (html, xml, javascript, java, plugin, ...), vyhľadávanie informácií (vyhľadávacie stroje), internetový obchod, elektronické bankovníctvo, dištančné vzdelávanie. Ďalšie služby – ftp, telnet. Bezpečnosť – ochrana, elektronický podpis. Netiketa.

Výkonový štandard: 
vysvetliť princípy fungovania internetu (klient-server) a niektoré jeho služby,
vysvetliťprincípy e-pošty a demonštrovať ich na konkrétnom klientovi,
vysvetliť rozdiely medzi e-poštou a diskusnou skupinou (napr. správca diskusnej skupiny),
vysvetliť princípy jednej zo služieb rozhovoru (Talk, IRC, ICQ),
využívať služby webu na získavanie informácií,
vysvetliť činnosti pri prenose webovej stránky zo servera do prehliadača,
demonštrovať službu FTP - vedieť vysvetliť princíp, presúvať sa v priečinkoch, kopírovať súbory zo servera, ukladať priečinky a súbory na vzdialený počítač,
vysvetliť riziká nedodržania bezpečnosti na internete,
vysvetliť a ilustrovať fungovanie vyhľadávacieho stroja.
2.1.5. Algoritmy a programovanie
Obsahový štandard:
Etapy riešenia problému – rozbor problému, algoritmus, program, ladenie. Programovací jazyk – syntax, spustenie programu, logické chyby, chyby počas behu programu. Pojmy – príkazy (priradenie, vstup, výstup), riadiace štruktúry (podmienené príkazy, cykly), podprogramy, premenné, typy (číselný, logický, znakový) – množina operácií, údajové štruktúry (jednorozmerné pole, reťazec, textový súbor)
Zložené údajové štruktúry – viacrozmerné polia, záznamy. Dynamické štruktúry údajov (zásobník, rad, zoznam) – algoritmy na prácu s týmito štruktúrami, príklady použitia. Riešenie úloh pomocou rekurzie. Objekt. Tvorba vlastných knižníc. Intuitívna zložitosť algoritmov.

Výkonový štandard:
riešiť problémy pomocou algoritmov, vedieť ich zapísať do programovacieho jazyka, hľa­dať a opravovať chyby,
rozumieť hotovým programom, určiť vlastnosti vstupov, výstupov a vzťahy medzi nimi, ve­dieť ich testovať a modifikovať,
riešiť úlohy pomocou príkazov s rôznymi obmedzeniami použitia príkazov, premenných, typov a operácií,
pracovať s textovým súborom,
používať a definovať procedúry a funkcie bez parametrov aj s parametrami. Správne používať lokálne a globálne premenné,
rozpoznať a odstrániť syntaktické chyby, opraviť chyby vzniknuté počas behu programu, identifikovať miesta programu, na ktorých môže dôjsť k chybám počas behu programu,
dodržiavať zásady čitateľného zápisu algoritmu,
vysvetliť rôzne reprezentácie dynamických štruktúr údajov, rôzne realizácie operácií, výhody a nevýhody týchto realizácií,
navrhnúť operácie pracujúce so zložitejšími údajovými štruktúrami tak, aby algoritmy, ktoré s touto štruktúrou pracujú, boli nezávislé od jej realizácie,
vysvetliť úlohy prekladača,
riešiť problémy aj rekurzívne, použiť aj definovať rekurzívnu procedúru alebo funkciu. Vysvetliť mechanizmus volania procedúr a funkcií. Vedieť porovnať výhody a nevýhody použitia rekur­zie,
pre konkrétnu aplikáciu navrhnúť organizáciu a štruktúru údajov, základné operácie na týchto štruktúrach a vedieť využiť súbory na ich uchovávanie,
vedieť intuitívne pracovať s objektmi,
pre jednoduchú triedu algoritmov vedieť neformálnym spôsobom odhadnúť zložitosť.
2.1.6. Informačná spoločnosť
Obsahový štandard:
Informatika (použitie, dôsledky a súvislosti) v rôznych oblastiach – administratíva, elektronická kancelária, vzdelávanie, šport, umenie, zábava, virtuálna realita; obchod, financie, priemysel, informačné systémy; veda, vývoj, umelá inteligencia, telekomunikácia, doprava, armáda, polícia, zdravotníctvo. Softvérová firma – pojmy upgrade, registrácia softvéru, elektronická dokumentácia; funkcie analytik, programátor, dizajnér, animátor, tester. Riziká informačných technológií – vírusy (pojmy, typy vírusov, detekovanie, prevencia); kriminalita; zabezpečenie, kryptológia, spôsoby zabezpečenia, ochrana softvéru a údajov, elektronický podpis; nevyžiadané e-maily (spam), spyware, poplašné správy (hoax). Etika a právo – autorské práva na softvér (freeware, adware, shareware, demoverzia, multilicencia,...); výhody a nevýhody otvorených systémov a programov.

Výkonový štandard:
vysvetliť súčasné trendy IKT, ich limity a riziká,
špecifikovať základné znaky informačnej spoločnosti, vymedziť kladné a záporné stránky informačnej spoločnosti,
charakterizovať jednotlivé typy softvéru z hľadiska právnej ochrany (freeware, shareware, ...) a rozumieť, ako sa dajú používať,
chápať potrebu právnej ochrany programov a vysvetliť dôsledky pri používaní nelegálneho softvéru,
vysvetliť pojmy „licencia na používanie softvéru“, „autorské práva tvorcov softvéru“, multilicencia,
vymenovať jednotlivé typy softvérového pirátstva,
zdôvodniť potrebu ochrany údajov a vysvetliť, aké sú jej spôsoby a prostriedky,
vysvetliť riziká prieniku do systému, vysvetliť základné spôsoby ochrany, popísať dôsledky činnosti hackerov,
charakterizovať činnosť počítačových vírusov, vysvetliť škody, ktoré môže spôsobiť a princíp práce antivírusových programov,
vysvetliť základy antivírusovej ochrany v sieťach.

3. Záver
Predkladané cieľové požiadavky z informatiky považujeme za otvorený materiál, ku ktorému by sa mali vyjadriť učitelia stredných škôl , učitelia a odborníci z vysokých škôl i z praxe. Potreba otvorenosti tohto materiálu vyplýva aj z neustáleho rozvoja informatiky. Veríme, že odborná verejnosť „katalóg“ zhodnotí, prinesie nové my­šlien­ky a spresnenie textu.
Predpokladáme tiež postupné vydanie učebníc, cvičebníc, pracovných listov a metodických materiálov s pod­rob­nejším rozpracovaním tém uvedených v tomto materiáli.

Štátny pedagogický ústav, Pluhová 8, 830 00 Bratislava


Ani kvapka krvi...

Ondrej Trepáč

Sarandib nechal zastaviť nosidlá pred budovou, v ktorej sídlil jeho úrad, opatrne vystúpil a vošiel dnu. Stráž pri vchode si ho ani poriadne nevšimla, napokon úradníčkov, akým bol aj on, tu pracovalo mnoho. Žoldnier pri vchode mal príkaz vzdávať poctu len tým najvyšším čo do postavenia, a on mal od takého veľmi ďaleko. Prešiel cez veľkú bránu a o chvíľu už sedel vo veľkej, stroho zariadenej pracovni na poschodí budovy Kráľovského daňového úradu, o ktorú sa delil s ďalšími desiatimi sebe podobnými, budovy, ktorá bola jednou z dominánt ústredného námestia Brugaly, hlavného mesta Ríše Kanu.

Sarandib bol v podstate obyčajná nula, bezvýznamné koliesko v mohutnom súkolí mašinérie zvanej Kráľovský daňový úrad. Bol len jedným zo stoviek podobných sivých, mlčanlivých mužov, ktorí trávili celé dni zahrabaní v hromadách pergamenov popísaných nekonečnými stĺpcami čísiel. Výber daní bol v Ríši Kanu až priveľmi dôkladnou záležitosťou a každý medenák musel byť presne zapísaný a odvedený do kráľovskej pokladnice. Sarandib si samozrejme svoje postavenie plne uvedomoval, ale nemal najmenší dôvod na ňom čokoľvek meniť. Vyhovovalo mu. Pritom v ňom vegetoval už dobrých dvadsať rokov. Dvadsať rokov denne tá istá cesta z domu do úradu a popoludní znovu tá istá cesta späť. Každé ráno sa poslušne zaradil medzi tie stovky jemu podobných a splynul s nimi.

Dôvod k tomu mal vlastne jediný - stály, hoci nie nejak zvlášť mimoriadny, príjem. Nerozhadzoval, na to určite nemal, ale stačilo mu to na to, aby sa postaral o svoju chorľavejúcu ženu, ktorá na rozdiel od neho trávila celé dni v ich dome, polihovala a keď mala komu, neustále sa na niečo sťažovala. Za tie roky si však už na to zvykol a veľmi dobre vedel, že väčšina jej sťažností je naprosto neopodstatnená. Poľahky dokázal medzi tou záplavou výčitiek a lamentovania rozpoznať tie naozaj vážne a ignorovať tie, ktoré si len vymyslela, aby mu urobila život ešte ťažším.

Napriek tomu svoju ženu Cvelitu miloval a bol ochotný za ňu dať aj život. Napokon, bol jej ho dlžen. Nikdy nezabudol na to, ako ho našla raneného po poslednom útoku armády generála Mutarafa na ich mesto, odniesla ho domov a hoci ho dovtedy vôbec nepoznala, ošetrovala ho, ako by bol jej dieťa. Presedela pri ňom celé noci, nespala, jedla a pila len toľko, aby neumrela od hladu a smädu, ale nepohla sa od neho. Trpezlivo mu vymieňala obklady, ktoré mu mali zraziť horúčku, vymieňala obväzy na hlbokých ranách, ktoré v bitke utŕžil, držala mu hlavu, keď zvracal do veľkej hlinenej misy, prezliekala mu prepotené košele a nalievala do neho teplý bylinkový čaj. Keď sa konečne zotavil a postavil na nohy, uvedomil si, že toto by pre neho neurobila len tak, pre nič - za nič.

Ani neurobila. Hneď, ako to bolo možné, mu dala na vedomie, že existuje len jeden spôsob, ako sa jej odmení za záchranu života - sobáš. Mali obaja okolo tridsiatky a o Cvelite, ktorá nepatrila ani medzi vychýrené krásavice, sa v okolí nehovorilo inak, ako o starej dievke. Jej rodičia sa síce nikdy nezmierili s jej výberom životného druha, ale aspoň sa im nemiešali do manželstva. Vzal si ju bez nejakého vykrúcania sa. Napokon, aj jemu celkom vyhovovalo, že sa bude môcť konečne usadiť. S kráľovských vojskom pochodil veľký kus sveta, doma sa zdržiaval len zriedka, a už mu to začínalo vadiť. Navyše, po takých zraneniach by už toho aj tak veľa nenabojoval. Ako vojak skončil.

Musel však seba i svoju ženu nejak uživiť. Začal si hľadať nejakú prácu, a vtedy sa celkom náhodou stretol so svojím bývalým veliteľom, ktorý medzičasom dostal vysoký post na kráľovskom dvore a ten mu ponúkol miesto v novozaloženom Kráľovskom daňovom úrade. Vedel o ňom, že je znalý písma, že je vytrvalý a spoľahlivý, a poslal ho za Hlavným vyberačom. Ten si ho vyskúšal, dal mu podpísať prísahu vernosti a mlčanlivosti a zamestnal ho. Nebola to vôbec práca podľa jeho predstáv, ale po čase prišiel na to, že nie je úplne nezaujímavá a celkom sa do nej zahĺbil. Spoznal pri nej veľa nových ľudí a získal si ich úctu.

Tá práca ho do značnej miery zmenila. Hlavne telesne. Za dvadsať rokov vysedávania sa mu výrazne zaokrúhlilo kedysi pevné, ploché brucho, svaly na rukách, v ktorých v časoch svojej mladosti držal obávaný meč, mu postupne ochabli, hladká, mladistvá tvár sa mu pokryla vráskami. Aby ich aspoň trochu zamaskoval, nechal si narásť bradu, ktorá ho však robila ešte starším. V úrade to však nikomu nevadilo a jeho žene tiež nie, pretože už dávno stratila dôvod a záujem dotýkať sa jeho tváre, či už rukami alebo ústami. Skrátka, ich vzťah už nebol tým, čím kedysi. Akákoľvek vášeň a neha sa z neho vytratili. Kým v začiatkoch manželstva sa milovali denne ako diví, neskôr o to Cvelita úplne stratila záujem, zrejme ovplyvnená faktom, že nedokáže otehotnieť.

Sarandib sa však ešte necítil až natoľko starý a neschopný, aby celkom odmietal telesné potešenia. Práve naopak, nežný dotyk mäkkého ženského tela mu dosť chýbal. Hľadať si milenku však považoval za nečestné a nesprávne, hoci príležitosti by sa našli. Radšej to riešil občasnou návštevou v niektorom z nenápadných domov na predmestí. Aj ich majiteľky museli platiť dane, takže o nich vedel, hoci až donedávna žiadnu osobne nepoznal. A trvalo mu aj poriadne dlho, kým sa k niečomu takému vôbec odhodlal.

Prvý raz sa to stalo pred troma mesiacmi. Doma sa vyhovoril, že musí ísť navštíviť jedného obchodníka, ktorý meškal s platením, a pobral sa na predmestie. Kolená sa mu trochu triasli, predsa len, bolo to už poriadne dávno, čo také niečo naposledy absolvoval. Prechádzali vtedy s armádou rôznymi mestami a tamojšie radodajné dievky sa im samé núkali, chodili za nimi až do ich šiatrov a obšťastňovali ich tými najrafinovanejšími spôsobmi.

Našiel si vtedy celkom milú, blonďatú dievčinu, ktorá dokonca ako neviestka ani nevyzerala, zaplatil jej koľko si zapýtala (nebola drahá) a užil si. Na čas mu to síce stačilo, ale neskôr začal znovu pociťovať známe tlaky v rozkroku. Znovu si raz večer našiel vhodnú výhovorku a vytratil sa z domu. Tentoraz si našiel inú, trochu staršiu od tej minulej, ale veľmi skúsenú a šikovnú čiernovlásku, ktorá bola síce o čosi drahšia, ale napokon tie peniaze neľutoval.

Teraz, po ďalšom mesiaci, to na neho začínalo opäť prichádzať. Cítil, že sa potrebuje uvoľniť, dostať zo seba to nepríjemné napätie, ktoré ho tlačilo vo vnútri ako kameň. Výhovorku pre ženu si už vymyslí. Nebude to nič ťažké. Povie, že ho jeden z kolegov pozval na ochutnávku vína z novej úrody, čo bola koniec-koncov pravda. Gharib mal skutočne kdesi za mestom veľkú vinicu a nie raz pozval priateľov do svojho domu, aby ich pohostil dobrým zlatavým mokom. Aj dnes ráno obišiel zopár miestností, aby ich popozýval na novú ochutnávku a nevynechal ani Sarandiba. Tomu sa to náramne hodilo. Doma oznámi žene, že sa u Ghariba asi zdrží, napokon nešiel tam prvý raz, u Ghariba sa však zdrží len krátko a vyhovorí sa, že jeho žena je na tom horšie a musí ísť postarať sa o ňu. Pritom si odskočí do niektorého z domov lásky na južnom predmestí. Tam ešte nikdy nebol, tie prvé dve návštevy boli v severnej časti mesta. A aj vtedy si vybral domy ponerne ďaleko od seba, aby sa vyhol možnosti, že ho tam niekto spozná.

Ako sa rozhodol, tak aj urobil, a po nejakej hodinke sa s kolegom Gharibom rozlúčil. Zamieril tmavou ulicou smerom na juh a čoskoro sa ocitol uprostred podivnej zmesi domčekov. Kým na severnom predmestí vyzerali všetky domy rovnako alebo veľmi podobne, tu na južnom bol každý iný. Ešte nikdy predtým tu nebol, hoci žil v tomto meste od narodenia, preto si zrazu pripadal, ako v inom svete. Nestihol sa však ani poriadne poobzerať, keď začul za sebou tiché kroky. Prudko sa otočil a vo svetle pouličnej olejovej lampy uvidel vysokého chudého muža, oblečeného do tmavého kaftanu až po zem. Muž bol dosť neurčitého veku, mal dlhú bradu a nepokojné tmavé oči. Aj hlas mal akýsi divný, a Sarandib sa trochu zachvel, keď ho oslovil:

" Nepochybne hľadáte nejaké rozptýlenie, však, pane?"

" No...áno! Niečo také." - odvetil Sarandib už o niečo pokojnejší, lebo si uvedomil, že ten chlap je zrejme len obyčajný pasák. - "Viete o nejakom ... vhodnom... myslím cenovo."

" Pane! Ja ponúkam za málo peňazí veľa muziky. Poznám ženu, ktorá vám za pár medenákov urobí také potešenie, že naň budete ešte dlho spomínať. Ak máte záujem, povediem vás, nie je to ďaleko."

" A ... je pekná? Nieže mi podstrčíte nejakú škratu. Viete čo, zaveďte ma k nej a rozhodnem sa až na mieste."

" Ako si želáte."

Dom naozaj nebol ďaleko, vlastne na konci ulice, na ktorej muža stretol a žena, ktorú mu neznámy ukázal naozaj stála za to. Do kráľovského háremu by ju síce asi nevzali, ale na jeho vkus bola až príliš pekná. Mala nejakých tridsaťpäť a dokonalé, štíhle telo, veľké pevné prsia a dlhé gaštanové vlasy, ktoré sa leskli ako zamat. Sarandib ani na okamih neváhal a súhlasne prikývol hlavou.

" To je Sallyna." - predstavil muž svoju zamestnankyňu Sarandibovi - " Pekne si užite. Nebudem vás rušiť." - vyhlásil a zmizol ako vietor.

" Desať medenákov." - zašvitorila žena a zvodne sa usmiala. 

" Ako si to budete priať, pane?" - opýtala sa znovu, keď jej Sarandib podal desať červenkastých mincí. Stále však mlčal. Hoci nebol na takejto návšteve prvý raz, nevedel si na to zvyknúť. Zakaždým sa mu chveli ruky a v ústach cítil, akoby ich mal plné piesku.

" Predo mnou sa predsa nemusíš hanbiť. Len mi to pokojne povedz. Nevieš si ani predstaviť, čo všetko odo mňa chlapi žiadajú. Som zvyknutá." - povzbudila ho, no i tak trvalo nejakú chvíľu, kým to zo seba vysúkal.

" Ach jaj! Iba to? Myslela som, že to bude niečo horšie. To je celkom v poriadku. Robievam to pánom bežne. Tak sa pokojne vyzleč a poď so mnou."

Vyzliekol sa, veci nechal v predsieni a vošiel za ňou do spálne, ktorá bola až prekvapivo jasne osvetlená desiatkami sviečok. Akonáhle vošli, Sallyna zamkla dvere, kľúč schovala pod vankúš na veľkej posteli a zhodila zo seba šaty. Už len samotný pohľad na ňu bol hoden viac, ako desať medenákov.

O nejaké štyri dni na to, raz večer, krátko potom, ako Sarandib uložil svoju ženu do postele a pobral upratať kuchyňu po večeri, zaklopal ktosi na dvere domu. Otvoril a na prahu stál poslíček.

" Pán Sarandib?" - opýtal sa chlapec.

" Áno, to som ja."

" Máte tu list, pane!" - oznámil mladíček a podával mu veľkú koženú obálku.

" Od koho je to?"

" Netuším, pane. Ten muž sa mi nepredstavil. Len mi podal toto a prikázal odniesť a odovzdať priamo vám do rúk. Nikomu inému."

" Hmm. Čudné, ale dobre. Veď sa to snáď dozviem." - odvetil Sarandib a siahol do vrecka, aby dal chlapcovi aspoň polmedenák. Ten sa však len otočil na opätku a so slovami, že zaplatené už dostal sa rozbehol dolu ulicou. V kapse, ktorú mal zavesenú na pleci, sa jasne rysovali kontúry ďalších podobných obálok. Mal teda čo robiť, aby ich stihol do zotmenia poroznášať.

Sarandib zaniesol obálku do kuchyne a nožom ju otvoril. Očakával list od nejakého starého kamaráta z vojny, ktorý ho pozýva na stretnutie veteránov, ale namiesto neho vypadlo čosi, čo mu celkom vyrazilo dych. Ohúrený hľadel na obrázok, nepochybne vytvorený pomocou magického svetla. Určite to bol taký obrázok, poznal to bezpečne, už v minulosti s nimi prišiel do styku. Spoznával na ňom miestnosť, v ktorej si pred pár dňami užíval s krásnou Sallynou, spoznával aj Sallynu, ale, a čo bolo najstrašnejšie, spoznával aj sám seba. Bol práve v situácii, ktorú by mu možno nejeden muž závidel, ale ktorá v tejto chvíli pre neho predstavovala takmer smrteľnú hrozbu. Zmocnila sa ho čistá hrôza a panika. Nechcel v prvej chvíli ani pomyslieť na to, čo by sa stalo, keby ten obrázok uvidela jeho žena. Mal by zrejme veľmi ťažký život. 

Siahol do skrine, kde mal schovanú fľašu pálenky, chlipol si z nej a keď sa trochu upokojil, začal si znovu v duchu vybavovať udalosti toho večera. Pamätal si toho dosť, ale nebolo tam nič, čo by ho nejak zvlášť zaujalo. Snáď len to, že tá izba bola tak prehnane osvetlená. V tej chvíli mu to však vôbec nevadilo, aspoň lepšie videl krásnu tvár a postavu Sallyny. No jasne! - preblesklo mu hlavou. Ak chce niekto robiť obrázky pomocou magického svetla, musí mať dostatok normálneho svetla. No, lenže také obrázky nedokáže robiť hocikto! Do šľaka, ten chlap, čo ho tam priviedol! Bol to čarodejník! Už vtedy, keď ho stretol, mu na ňom čosi vadilo, ale nevedel rýchlo prísť na to, čo. Prišiel na to teraz, žiaľ príliš pozde.

Ešte raz prezrel obálku a dobre urobil. Spolu s obrázkom bol v nej ešte list, napísaný úhľadným písmom na drahom pergamene. Jeho obsah ho dorazil snáď ešte viac, ako samotný obrázok.

Vážený pán Sarandib!

Akiste si spomínate na celkom pekný večer strávený v spoločnosti ešte krajšej slečny. Musím uznať, že ste sa teda poriadne odviazali, ale na to je moja spoločníčka zvyknutá. Som v súčasnosti v istej finančnej tiesni a zárobky mojej priateľky ani zďaleka nestačia pokryť nároky mojich veriteľov, preto som nútený uchýliť sa k takejto nepríjemnej forme získavania peňazí. Iste si neželáte, aby takýto obrázok dostala do rúk vaša manželka, alebo váš nadriadený v Kráľovskom daňovom úrade? Nepochybne by Vám to spôsobilo nemalé ťažkosti. Nezabúdajte, že ak niekto urobí magickým svetlom jeden obrázok, môže ich neskôr vyrobiť toľko, koľko potrebuje. Stačí mať jeden a z neho si jednoduchým kúzlom namnoží ďalšie. 

Tým spomenutým ťažkostiam sa však môžete vyhnúť, a to tak, že si odo mňa tie ostatné obrázky odkúpite. Sumu tisíc medenákov alebo sto strieborniakov považujem za celkom prijateľnú. Na podrobnostiach jej odovzdania sa ešte dohodneme neskôr. Nepokúšajte sa, vo vlastnom záujme, obrátiť na Kráľovskú stráž. Sledujem každý Váš krok a buďte si celkom istý, že ak Vás uvidím v spoločnosti nejakého jej dôstojníka, ešte v ten deň sa obrázky dostanú k tým, ktorí by ich nikdy vidieť nemali. 

Možno sa opýtate, odkiaľ to všetko o Vás viem. Nuž, akiste ste si domysleli, že som čarodejník. Síce Nižšej triedy, ale zato dosť schopný. Napríklad aj čítať v myšlienkach iných ľudí. Keď ste po svojom hrdinskom výkone na Sallyninej posteli oddychovali, trošku som sa Vám pohrabal v myšlienkach a zistil som tam všetko, čo som potreboval o Vás vedieť - ako sa voláte, kde bývate, kde pracujete, ale aj to, že máte dosť kruté výčitky svedomia voči vašej žene, ktorú síce stále milujete, ale okolnosti Vás donútili k tomu, aby ste jej zakášali s neviestkami. Isteže nie ste jediný, kto to robí, ale muž vo Vašom postavení kráľovského úradníka...? 

Nateraz len toľko. Čoskoro sa Vám ozvem a dohodneme sa na spôsobe odovzdania peňazí. Zatiaľ Vás zdraví

Váš Priateľ.

Sarandibovi prišlo na zvracanie. Mal pocit, akoby na neho padala strecha jeho domu, akoby sa mu rúcal celý jeho život. Tisíc medenákov! Veď to je jeho trojmesačný plat! Ten chlap sa musel zblázniť. Kde má nabrať toľko peňazí? Požičať si nemá od koho a úspory nemá takmer nijaké. Skoro všetko, čo zarobí, minie na felčiarov a lieky pre svoju ženu.

Začal zvažovať aj možnosť, že by sám išiel za Cvelitou a priznal sa jej, a to isté by urobil aj v úrade. Tam by ho možno pochopili, napokon, určite nebol jediný. Ale žena by mu asi neodpustila nikdy a v rámci svojich možností by mu urobila zo života peklo. Jej rodičia ešte žili kdesi na opačnom konci mesta a jej otec, hoci bol už dosť starý, bol ešte vždy vplyvný človek, s ktorým nebolo radno ťahať sa za prsty. Zaťa nikdy nemal príliš v láske a takúto príležitosť zlikvidovať ho by si určite nenechal ujsť. 

V návale zúfalstva schmatol obrázok, obálku i list a vhodil ich do plameňov v kozube. Chvíľu ich sledoval, ako sa menia na popol, ale vôbec mu to nepomohlo. Zrazu len vyskočil zo stoličky, obliekol si plášť a čo mu nohy stačili, utekal na južné predmestie. Našiel dom, v ktorom strávil onú pamätnú noc, ale otvoriť mu prišiel úplne cudzí človek. Vraj sa prisťahoval iba dnes a nemá ani tušenie, kto v ňom býval predtým. Meno Sallyna mu vôbec nič nehovorilo. Ten gauner mal pravdu. Na tú chvíľu potešenia s ňou bude naozaj dlho spomínať.

Sarandib sa vrátil domov neskoro v noci úplne zničený. Nemal v tej chvíli chuť ani žiť. Padol na posteľ vo svojej izbe a tupo civel do stropu. Nemal predstavu, čo s ním bude ďalej. Mal päťdesiaku na krku a bol už pristarý na to, aby si hľadal novú prácu, alebo sa pokúšal nájsť si nejaký nový vzťah s inou ženou. Znovu si chlipol z pálenky, ale robil to už len preto, aby vôbec dokázal zaspať. To sa mu nakoniec aj podarilo, ale spal mizerne. Celú noc ho obťažovali sny o ľahkých ženských, ktoré ho ožobračujú o posledný medenák, o čarodejníkoch, ktorí ho premieňajú tu na žabu, tu na hada či inú háveď. Keď sa ráno zobudil, hlava mu trešťala, potácal sa po kuchyni a len tak-tak stihol urobiť žene raňajky a zavolať si nosidlá na cestu do úradu.

Na prácu sa vedel ledva sústrediť. Všimol si to aj jeho nadriadený a začudoval sa tomu. Sarandib bol vždy pedant, ale teraz sa každú chvíľu mýlil a musel prepisovať celé spisy. Navrhol mu, aby si vzal voľno a išiel si domov oddýchnuť, ale Sarandib to odmietol s tým, že to prejde.

Neprešlo. Práve naopak. Okolo poludnia, keď na úrade bolo práve najviac ľudí, prišiel k jeho stolu ten, koho si tam želal najmenej. Toho chlapa by spoznal aj na sto krokov. Bol to on, hoci bol inak oblečený, aj bradu mal inak ostrihanú. Tie oči by ho však prezradili vždy.

Vyskočil na nohy a chcel sa na čarodejníka vrhnúť, ale vtom si uvedomil, že sa na nich díva kopa ľudí, a že by napadnutie stránky asi len ťažko vysvetľoval. Posadil sa znovu bezmocne na stoličku a ticho oslovil neznámeho:

" Čo tu chcete?"

" Veď som vám v liste sľúbil, že sa s vami prídem dohodnúť na spôsobe prevzatia peňazí."

" Ale ja toľko peňazí nemám."

" Obávam sa, že ich budete musieť zohnať. A to veľmi rýchlo. Nemôžem sa tu v meste už dlho zdržiavať, potrebujem ich najneskôr do zajtra rána!"

" Vy ste sa museli zblázniť!"

" Ani trochu! Viem veľmi dobre, čo robím. A vám radím, aby ste nerobili ťažkosti, pretože ich veľmi ľahko narobím ja vám. Pozrite, tam stojí váš nadriadený a pozerá sa na nás. Stačí gesto, ktorým ho sem privolám...dúfam, že mi rozumiete?"

" Iste!" - odvetil úplne zdrvený Sarandib a sklonil hlavu. - " Tak hovorte, kedy a kde?"

" To je už iná reč. Tá sa mi páči. Počúvajte. Peniaze mi prinesiete zajtra ráno na Staré popravisko. Tu v úrade poviete, že vám nie je dobre, a že si potrebujete zájsť k felčiarovi. Po vašom dnešnom pracovnom výkone sa to vášmu predstavenému vôbec nebude zdať podozrivé."

" Prečo na Staré popravisko?"

" Je to široké, prázdne, opustené miesto. Budem tam mať zďaleka prehľad o tom, či idete sám, či vás len tak náhodou nesleduje niekto zo Stráže. Ak zbadám, že za sebou ťaháte tieň, okamžite zdrhám a do pol hodiny bude mať jeden obrázok váš nadriadený a jeden vaša žena. Preto vám radím, nijaké hlúposti!"

Sarandib by bol najradšej schmatol čarodejníka za krk a poriadne mu ním zakrútil. Ale tu to nebolo možné. Navyše chlap sa po posledných slovách prosto zvrtol a stratil sa v dave tak rýchlo, že ho ledva stačil sledovať. Ostal bezradne sedieť za stolom a civel kamsi do prázdna. Vyrušil ho až tieň, ktorý na neho dopadol. Zdvihol oči podliate krvou a zbadal svojho nadriadeného.

" Kto to bol, pán Sarandib?" - opýtal sa zdvorilo.

" No... jeden známy."

" Viete, pýtam sa to preto, lebo som mal pocit, že vás jeho návšteva príliš nepotešila."

" Totiž... nikdy sme spolu nevychádzali dobre..on..."

" Ste v poriadku, pán Sarandib?"

" Ale...iste, pane!"

" Nezdá sa mi. Mám pocit, že ste prepracovaný. Mali by ste si pár dní oddýchnuť. Teraz nie je veľa súrnej práce, kolegovia ju zvládnu aj za vás."

" A.. áno, ďakujem, pane. Asi to naozaj potrebujem. Ja zajtra určite vyhľadám felčiara a požiadam ho o nejaký lektvar na upokojenie."

" Múdro! A teraz choďte pekne domov. Bude to tak lepšie."

Sarandib opustil budovu úradu, ale nosidlá na cestu domov si nezavolal, hoci opodiaľ stálo niekoľko voľných. Pobral sa pešo a cestou úporne uvažoval, odkiaľ do rána zoženie tisíc medenákov. Mohol by obísť kolegov z úradu, ale tým by asi ťažko vysvetľoval, načo zrazu potrebuje takú obrovskú sumu. Navyše by im tie peniaze musel postupne splácať, a to by zo svojho platu zvládal len veľmi ťažko. Okamžite tiež zavrhol možnosť požičať si peniaze od svokrovcov. Tí by mu nepožičali ani medenák, aj keby išlo o život ich dcéry. No a možnosť uliať si nejaký ten medenáčik či strieborniačik z pokladne v úrade, to už vôbec neprichádzalo do úvahy. Ani ako tá najkrajnejšia možnosť. To by bola krádež, a ak by mu na ňu prišli, a on ani na okamih nepochyboval o schopnostiach svojich kolegov, tak by ho nie len z úradu vyhodili, ale by ešte aj navyše prišiel o ruku, čo bol najmenší trest za zlodejstvo.

Pomaly kráčal cez trhovisko a iba tak pol úst odpovedal na prehnane slušné pozdravy obchodníkov. Vedeli, kto je a nikto si ani vo sne nedovolil urobiť čokoľvek, aby si ho pohneval. Naopak, všetci mali záujem vychádzať s ním zadobre. A práve vtedy mu prišla na um tá spásna myšlienka. Stál pred stánkom jedného známeho rezbára, ktorý vyrábal mimo iného aj pekne zdobené šperkovnice.

V Sarandibovi sa akoby čosi pohlo. Čosi dávne a takmer zabudnuté. Vrátilo sa mu to s nečakanou naliehavosťou. V tej chvíli zrazu presne vedel, čo urobí. Vošiel do krámu a kúpil si tam jednu malú, celkom obyčajnú, drevenú šperkovnicu so zámkom na kľúčik. Majiteľovi vysvetlil, že chce obdarovať manželku na narodeniny. V ďalšom stánku potom ešte kúpil väčší kožený mešec a kus pergamenu, nakoniec sa zastavil v jednej kováčskej dielni, kde si kúpil kus pružného oceľového plechu, akože na spevnenie dverí do domu. Všetko to zaniesol domov, uložil do skrine a začal uvažovať, kde by zohnal tú poslednú, najdôležitejšiu vec, ktorú potreboval. Kúpiť na trhu ju nechcel, to by mohlo byť podozrivé, okrem toho bola veľmi drahá. Nie, bude musieť zájsť niekde von, za mesto. Tam ju iste nájde.

Z myšlienok ho vyrušil ostrý hlas jeho ženy. Vyšiel hore do izby a pokojne, trpezlivo jej vysvetlil, že do úradu zavítal sám Správca kráľovskej pokladnice a úrad je teraz na krátko zavretý. Všetkých nižších úradníkov poslali domov. Nemala dôvod mu neveriť, pretože by to nebolo prvý raz. Urodzený pán správca chodil do ich úradu často a celkom nepravidelne. Nikdy nikto zo zamestnancov netušil, kedy opäť vojde do budovy a urobí v nej poriadny zmätok. 

Potom urobil obed a zaniesol jej ho do postele. Pomohol jej umyť sa, učesať vlasy a prezliecť nočnú košeľu. Prosto, snažil sa nedať najavo nijaké rozrušenie a robil všetko, ako inokedy. Iba tak mohol dosiahnuť, že si jeho inak večne nespokojná a podozrievavá manželka nič nevšimne. Ale v jeho vnútri to vrelo ako v preplnenom hrnci.

Po večeri počkal kým žena zaspí (spánok mala našťastie hlboký a dobrý) a vykradol sa z domu. Zavolal si nosidlá a otrokom prikázal zaniesť ho na Staré popravisko. Trochu sa ošívali, ale rozkaz bol rozkaz a ak si pán praje ísť práve tam, tak dobre. Na širokej ploche popraviska, osvetlenej mesačným splnom, nechal zastaviť a hodnú chvíľu čakal. Zrak mal upretý smerom odkiaľ prišli, ale po celý čas sa nik neukázal. Ak by ho niekto sledoval, už by ho dávno musel vidieť. Jasné, ten chlap klamal.

" Ideme!" - zavelil a otroci zdvihli nosidlá.

" Kam, pane? Naspäť do mesta?"

" Nie. Ideme z mesta von. Starou bránou!"

" Ráčte odpustiť, pane, ale my nesmieme opustiť mesto. Máme to zakázané."

" No dobre. Tak ma zložíte pri Starej bráne a počkáte tam na mňa. Nemal by som byť dlho preč."

Stará brána bola pozostatkom niekdajšieho opevnenia Brugaly. Po poslednej vojne však bolo vybudované nové a časť mesta celkom prestavaná, takže táto štvrť ostala pustá a neobývaná. Stará brána bola vlastne už len napoly rozpadnutá ruina, ale prejsť cez ňu sa dalo pomerne dobre. Sarandib vyliezol z nosidiel, prešiel cez starobylý portál a vnoril sa do hustého porastu, ktorý za ním začínal. Podľa hviezd sa rýchlo zorientoval a vybral sa pomaly, opatrne našľapujúc na juhozápad. K rieke. To, čo potreboval, mohol nájsť iba tam.

Trvalo mu to síce oveľa dlhšie, ako plánoval, ale keď okolo polnoci otroci zastali s nosidlami pred jeho domom, bol navýsosť spokojný. Mal, čo potreboval. Keď vošiel dnu, zistil najprv, či jeho žena spí, a keď videl, že spokojne odfukuje, uviazal si okolo úst a nosa mokrú šatku, posadil sa za stôl a pustil sa do práce. Netrvalo mu to ani hodinu a mal všetko pripravené. Ráno sa môže pokojne stretnúť s tým prekliatym vydieračom.

Na Staré popravisko zašiel radšej peši. Pod pazuchou držal drevenú šperkovnicu, zabalenú do kusa handry. Zahalený do dlhého plášťa s kapucňou prechádzal bočnými uličkami, nemal chuť stretať príliš veľa známych a vysvetľovať im, prečo nie je v úrade. Miesto, kde mal odovzdať peniaze vyzeralo cez deň takmer rovnako pochmúrne a nepríjemne ako v noci. Pomaly kráčal po hlinitej zemi, po ktorej kedysi dávno kráčali stovky odsúdencov svoju poslednú cestu. Ešte včera sa aj on cítil nejak podobne, ale teraz bol pokojný.

Odrazu, keď bol zhruba v polovici dĺžky plochy, sa spoza jednej schátranej budovy na jej okraji vynoril jazdec na tmavom koni. Rýchlo sa blížil a Sarandib v ňom bezpečne spoznal svojho vydierača. Zastal a čakal, kým docvála k nemu.

" Máš tie peniaze, Sarandib?" - zrúkol na úradníka, keď zastal.

" Áno, mám!" - vyhlásil Sarandib a podal mu šperkovnicu. Čarodejník sa zasmial, schmatol schránku a popchol koňa.

" Hééj! A čo tie obrázky?" - zvolal za ním Sarandib. Čarodejník zahamoval koňa, otočil sa a zavolal naspäť.

" Úbohý hlupák! Hádam si si nemyslel, že ti ich dám? Ty somár, prezlečený za človeka. Toto je len začiatok!" - s tým znovu nasadil koňovi ostrohy a zmizol smerom k Starej bráne. Sarandib smutne pokrútil hlavou a pobral sa domov.

Uplynulo niekoľko dní. Sarandib znovu nastúpil do úradu a znovu robil svoju prácu tak, ako inokedy. Staral sa o chorú manželku, varil, upratoval dom a po večeroch sedel pri kozube a s pohárikom pálenky v ruke hľadel do plameňov.

A práve v jeden takýto večer, keď už jeho žena zaspala a on nemal práve nijakú súrnu domácu prácu, ktosi zaklopal na dvere. Mierne sa strhol pretože nikoho nečakal. Otvoril a vo svetle, ktoré prichádzalo z izby zbadal vojaka v uniforme príslušníka Kráľovskej stráže, zvláštnej vojenskej jednotky, ktorá plnila hlavne poslanie žandárstva. Jej hlavnou úlohou nebola ochrana mesta pred vonkajším nepriateľom, ale pred zločincami.

" Dobrý večer." - pozdravil vojak - " Prepáčte, pane, že vás ruším tak neskoro. Ste pán Sarandib?"

" Áno, iste, pán dôstojník."

" Som poručík Kalleri z Kráľovskej stráže. Potreboval by som s vami hovoriť."

" Nech sa páči, vojdite."

Usadil poručíka za stolom v kuchyni, ponúkol ho bylinkovým čajom ochuteným pálenkou a sladkými koláčikmi, ktoré kúpil u pekára cestou domov.

" Takže, čo pre vás môžem urobiť, pán poručík?"

" Nóó... viete, je to dosť delikátna záležitosť." - trochu okúňavo začal vojak.

" Len smelo! Nemusíte sa ostýchať."

" Viete, pane, ide o to vyšetrovanie. Predvčerom naši muži navštívili jeden dom v západnej časti mesta. Susedia nás upozornili, že jeho majiteľ, ktorého predtým vídali pomerne často, už niekoľko dní nevyšiel z domu. Naši tam vstúpili a našli mnoho zaujímavých vecí. Medzi inými to bola jedna zamknutá zásuvka a v nej množstvo kožených obálok. Na každej bolo meno a adresa a v nej obrázky vytvorené magickým svetlom. Poznáte to, nie?"

" Ale iste! Pokračujte, počúvam vás."

" No, na tých obrázkoch, bolo ich tak dvadsať, boli zobrazení muži, väčšinou zrelého veku v istej, povedal by som veľmi intímnej situácii. A všetci boli v spoločnosti jednej a tej istej ženy, ktorú poznáme už dávnejšie ako skúsenú neviestku. Musím vám, žiaľ, oznámiť, pane, že jedna z tých obálok bola nadpísaná vaším menom a v nej bol váš obrázok... no, ako ste práve v onej delikátnej situácii."

Sarandib zahanbene sklonil hlavu a zdrvený sa díval na koberec.

"Óh, bohovia! Ten chlap, čo ma tam zlákal, musel byť čarodejník. Veď iba tí dokážu robiť obrázky magickým svetlom."

" Obávam sa, že áno."

" To je hrozné! Taká hanba, ak sa to niekto dozvie. Prisahám vám, poručík, nemal som ani poňatie, že je to nezákonné."

" Upokojte sa, prosím. Odo mňa sa to nikdy nikto nedozvie. A nezákonné to nebolo. Navštíviť ľahkú ženu môže každý, ak má na to, je to jeho súkromná vec. Nijaký zákon ste neporušili."

" Obávam sa, že vám dobre nerozumiem. Vraveli ste, že niečo vyšetrujete."

" Áno, práve sa k tomu dostávam. Ten muž, nám známy ako Baligant, a jeho spločníčka, ktorú sme poznali pod menom Sallyna, lákali mužov do nejakého na krátko vypožičaného domu, kde ich potom zachytili magickým svetlom na obrázok, aby ich neskôr mohli vydierať."

Sarandib sa vydesene zadíval na vojaka.

" Vydieranie! Ale to je hrozné!"

" Presne tak. Vypočuli sme už viacerých z mužov, ktorých sme našli na obrázkoch, a tí nám svorne potvrdili, že ich Baligant vydieral. Vraj ak mu nezaplatia, ukáže obrázky ich manželkám. Sumy, ktoré od nich žiadal, sa pohybovali od päťsto do tisíc medenákov."

" Strašné, veď to je môj trojmesačný plat!"

" Áno, a preto musím vypočuť aj vás. Porozprávajte mi, prosím, ako ste sa k tej ženštine dostali?"

Sarandib sa napil čaju s pálenkou, aby si zvlažil vyschnuté hrdlo a potom poručíkovi stručne rozpovedal, ako začal chodiť do brlohov prostitútok, nakoľko jeho žena už nie je schopná a ani ochotná poskytnúť mu telesnú rozkoš. Rozprával, ako sa dostal do južnej časti mesta, ako ho tam oslovil čudný muž a ako ho zaviedol k Sallyne. Podrobnosti vynechal, ale poručík na ne ani nebol zvedavý. Koniec koncov, z obrázku, ktorý iste videl bolo dostatočne zrejmé, čo Sarandib s prostitútkou vyvádzal.

" Dobre, pán Sarandib, a teraz sa vás opýtam niečo veľmi dôležité. Prišiel ten muž niekedy neskôr za vami a žiadal od vás nejaké peniaze pod hrozbou vyzradenia vašej návštevy u Sallyny?"

Sarandib pokrútil hlavou.

"Nie!" - odpovedal rázne - "Nič také sa nestalo. Nikomu som nijaké peniaze nedal!"

" To je dobre. A už sa to ani nestane, pretože ten váš obrázok je u nás, na strážnici."

" Skvele! Je naozaj dobre, že ste tých dvoch lapili skôr, než som u nich prišiel na rad. Toľko peňazí by som v živote nezohnal. Povedzte mi, prosím, čo stane s tým obrázkom?"

" No, hneď po skončení vyšetrovania bude spálený. Tak, ako aj všetky ostatné."

" To som rád! Počujte, som si istý, že tí dvaja sa nepochybne dostanú pred súd. Budem musieť ísť svedčiť?"

" Nie! Ani vy, a zatiaľ ani nikto iný!"

" Tomu nerozumiem, máte predsa páchateľov i dôkazy, že vydierali..."

" Nám nejde o vydieranie, pán Sarandib. Vyšetrujeme vraždu!"

Sarandib na dôstojníka vytreštil oči.

" Čože! Vraždu! Tak tí dvaja aj niekoho zavraždili?"

" Nie, oni nie, ale niekto zavraždil ich. Našli sme ich v tom dome. Boli mŕtvi už pár dní."

" Ale kto to...?"

" To sa práve snažíme zistiť. Predpokladáme, že to bol práve niekto z vydieraných. Mal na to dosť dobrý motív. Zrejme si najal skúseného zabijaka, ten ich vystopoval a poslal na onen svet. Ale vy, pokiaľ tvrdíte, že vás nevydierali, ste vlastne mimo podozrenia. Kiež by som to mohol povedať aj o tých ostatných. S touto vecou budem mať ešte veľmi veľa práce! Medzi nami, na tých obrázkoch bolo aj zopár ctihodných pánov z kráľovského paláca. A keď tak nad tým uvažujem, človek s vaším príjmom by si asi sotva mohol dovoliť zaplatiť nájomného vraha, kdežto taký kráľovský dvoran ...!"

" Zabijaka? Nájomného vraha? Takého s obojstranne brúsenou dýkou?"

" Nie! Žiadna dýka. Nevytiekla pri tom ani kvapka krvi. Bolo to oveľa rafinovanejšie. Ten niekto musel byť fachman. Poslal im balíček. V ňom bola šperkovnica a v nej veľký kožený mešec plný kameňov. Ten ležal na hárku pergamenu, pod ktorým bol ukrytý kus pružného plechu. Mešec ho zhora zaťažoval. Keď Baligant vybral mešec, plech sa uvoľnil a vymrštil hárok pergamenu. Ten bol, ako sme zistili preložený na polovicu a medzi listami bola tenučká vrstva peľu z kvetov Sivého lotosu. Ako pergamen vyletel, peľ sa rozprášil do vzduchu a tí dvaja sa ho nadýchali. Je prudko jedovatý, stačí vdýchnuť pár zrniek a človek je hore bradou."

" Prosím vás, kde by zohnal peľ Sivého lotosu? Keby ho chcel kúpiť na trhu, musel by zaplatiť obrovské peniaze a navyše by ľahko vzbudil pozornosť."

" To je pravda, ale my sme zistili už dávnejšie, že takýto Sivý lotos rastie aj tu celkom neďaleko, pri rieke, za mestom. Nie je ho tam veľa, ale na ten účel to celkom stačilo. Preto hovorím, že ten zabijak musel byť skvele vycvičený. Zbierať peľ Sivého lotosu nedokáže len tak hocikto."

" Neuveriteľné! Čoho všetkého sú dnes ľudia schopní?" - pokrútil hlavou Sarandib a znovu si chlipol čaju.

" No, máte pravdu, je to neuveriteľné." - vyhlásil poručík a vstal od stola - " Ale ja už budem musieť ísť. Dobrú noc, pán Sarandib. Určite vás už nebudem obťažovať."

" Dobrú noc, pán poručík."

Keď dôstojník odišiel, Sarandib sa vrátil do kuchyne a jedným dúškom do seba obrátil skoro štvrť fľaše pálenky. Keď dopil, zhlboka si vydýchol a potom sa začal potichu smiať. Napokon vstal, podišiel ku skrini a vybral z nej veľkú koženú obálku, podobnú tej, v ktorej nedávno dostal ten otrasný obrázok. Otvoril ju a vybral z nej iný, tiež urobený magickým svetlom, ale oveľa starší. Pomaly už vybledal, ale ešte vždy boli na ňom dosť dobre viditeľné tváre dvoch vojakov v uniformách elitnej bojovej jednotky kráľovskej armády. Jeden z nich bol mladý, štíhly a svalnatý, druhý skôr starší, nižší a podsaditý. V pozadí za nimi sa črtali obrysy akéhosi mesta. Otočil obrázok a na jeho zadnej strane bolo napísané:

Poručíkovi Khalloranovi a seržantovi Sarandibovi z elitného oddielu Kanuuskej armády, ktorí zbavili naše mesto krvavého tyrana tak, že pritom nevytiekla ani kvapka krvi. Vďační obyvatelia mesta Steppel. 

Sarandib sa na obrázok znovu pozrel a spokojne pokýval hlavou.

" Áno, v našom oddiele sme boli naozaj samí skvele vycvičení zabijaci." - zašomral potichu a znovu ho odložil do skrine. 
K O N I E C


Ostrov pokladov

Robert Louis Stevenson

Pánu Lloydovi Osbournovi, americkému gentlemanovi, ktorý svojím klasickým vkusom prispel pri načrtávaní tejto poviedky, z vďačnosti za mnohé hodiny pohody srdečne venuje jeho oddaný priateľ

AUTOR
------------------------------------
Časť prvá

STARÝ PIRÁT

Váhajúcemu čitateľovi

Ak ešte môžu páčiť sa

múdrejšej mladi dnešných čias

tie námornícke poviedky

o búrkach, zimách, páľavách,

tajomných lodiach, ostrovoch,

o dobrodružstvách bežencov,

o skrytom zlate pirátov -

a všetka krása dávnej romantiky,

čo kedysi tak vábila i nás;

keď je tak, začni! No ak nie,

ak dnešná mládež zabudla

vábivých dejov vzrušenie

a mená Kingston, Cooper, Ballantyne,

čo dýšu dychom hôr a vĺn:

nechže je i tak! Nechaj ma

vedno s mojimi pirátmi

a s ich skrytými pokladmi

v spoločnom hrobe spočívať!
------------------------------------
Kapitola 1

STARÝ MORSKÝ VLK V HOSTINCI U ADMIRÁLA BENBOWA

Statkár Trelawney, doktor Livesey a ostatní páni ma požiadali, aby som podrobne opísal celý príbeh o Ostrove pokladov, od začiatku až do konca, a aby som nezamlčal nič okrem polohy ostrova, ale aj to len preto, lebo je na ňom dosiaľ ukrytý poklad; nuž tak beriem roku Pána 17.. do rúk pero a vraciam sa v spomienkach do čias, keď mal môj otec hostinec U admirála Benbowa a keď sa k nám uchýlil starý námorník počernej tváre s jazvou po šabli. Rozpomínam sa naňho tak jasne, akoby to bolo včera, keď prišiel ťažkým krokom k dverám hostinca a za ním doviezli na tragači jeho námornícku truhlicu. Bol to vysoký, mocný, zavalitý chlap, opálený do hneda; premastený vrkoč mu visel na plecia špinavého modrého kabáta; ruky mal doráňané a zjazvené, nechty čierne a olámané; na líci mal špinavú sinavo bledú jazvu od šable. Spomínam si, ako sa obzeral po zátoke, pohvizdujúc si popod nos, a zrazu začal spievať starú námornícku pesničku, ktorú neskôr tak často vyspevoval:


------------------------------------
Pätnásti lodníci
sedia na truhlici
mŕtveho kamaráta
- jo-ho-hó, s fľašou rumu!

Spieval vysokým, trasľavým stareckým hlasom, ktorý znel, akoby sa poriadne premastil a zlomil od práce pri lodných navíjadlách. Potom zabúchal na dvere špicatou palicou, a keď sa môj otec ukázal, drsne ho popýtal o pohárik rumu. Keď mu ho otec priniesol, pomaly si upíjal, znalecky vychutnával každý glg a ustavične sa

obzeral okolo seba, po skaliskách a hore na vývesný štít hostinca.

"Jedinečná zátoka," povedal napokon, "a z tejto krčmy je fajn výhľad. Chodí sem veľa ľudí, kamarát?"

Otec mu odvetil, že sem chodí málo ľudí a že je to čoraz horšie.

"Hm, to je dobre," povedal nato, "to bude kotvište akurát pre mňa. Hej, kamarát!" zavolal na chlapa, ktorý sem dotiahol tragač, "zakeruj sem a pomôžeš mi s truhlicou. Zostanem tu nejaký čas," oznámil otcovi. "Nebudete mať so mnou oštaru. Potrebujem len rum, slaninu a vajcia a hentam tú izbičku hore, aby som mal výhľad na lode na mori. A ako ma máte volať? Nuž, môžete ma volať kapitánom. Aha, viem, čo by ste radi - no, tu máte," a hodil na pult tri či štyri zlatky. "Keď ich strovím, povedzte mi," povedal a pozrel na otca prísne ako voľajaký veliteľ.

A naozaj, hoci bol dosť biedne oblečený a mal drsný hlas, jednako nevyzeral ako obyčajný námorník, ale skôr ako dajaký dôstojník alebo kapitán obchodnej lode, zvyknutý rozkazovať a za neposlúchnutie hneď trestať. Chlap, čo sem dotiahol tragač, nám povedal, že "kapitán" pricestoval včera ráno poštovým vozom k hostincu U kráľa Juraja, že sa tam vypytoval, aké hostince sú popri pobreží a - predpokladám - keď sa dopočul o našom, že je to poriadny dom a stojí osamote, vybral si spomedzi všetkých práve tento. A to bolo všetko, čo sme sa dozvedeli o našom hosťovi.

Bol to človek málovravný. Cez deň sa potĺkal s ďalekohľadom okolo zátoky alebo po pobrežných skaliskách; každý večer presedel v kúte výčapu pri ohni a popíjal tuhý rum s vodou. Keď sa mu dakto prihovoril, zväčša nikomu neodpovedal, iba naňho divo fľochol a tak zafučal nosom, že to znelo ako lodná trúba, ktorou sa v hmle dáva výstražný signál; a tak sme my domáci i ľudia, čo k nám chodievali, zakrátko privykli nechať ho na pokoji. Každý deň, keď sa vracal z potulky, sa nás vypytoval, či sme nevideli ísť po ceste nejakých námorníkov. Sprvoti sme sa nazdávali, že sa pýta preto, lebo sa mu čnie po spoločnosti, na akú bol zvyknutý, ale potom sme vybadali, že sa skôr vyhýba takýmto ľuďom. Kedykoľvek sa nejaký námorník zastavil U admirála Benbowa (i to sa stávalo kedy-tedy, keď daktorý z nich šiel pobrežnou cestou do Bristolu), vždy si ho najprv obzrel cez záclonu na dverách, a len potom vošiel do miestnosti. Boli sme si istí, že kapitán bude po celý čas ticho ako myška, kým námorník neodíde. Pre mňa nebolo na tom nič tajomné, lebo i ja som sa určitým spôsobom zúčastňoval na jeho špehoch. Jedného dňa ma totiž odviedol nabok a sľúbil mi, že mi dá každý mesiac prvého striebornú štvorpencu, ak budem "dobre striehnuť na jednonohého námorníka" a ak mu včas oznámim, že sa tu ukázal. Dosť často sa stávalo, že som si na prvého pýtal plácu, ale on iba zafučal a zagánil na mňa, ale kým prešiel týždeň, vždy si to rozmyslel a sám mi priniesol sľúbenú štvorpencu a zopakoval svoj rozkaz, aby som bedlivo striehol na "námorníka, čo bude mať iba jednu nohu".

Iste vám nemusím vravieť, že ma jednonohý námorník strašil i v spánku. Najmä za búrlivých nocí, keď víchor otriasal celým naším domom a príboj hučal v zátoke medzi skalami, vídal som neznámeho v tisícich podobách a s tisícorakým výrazom v tvári. Zavše sa mi videlo, že má nohu odrezanú od kolena, zavše až od slabiny, a inokedy to bol zasa obludný prízrak, ktorý mal iba jednu nohu, vyrastenú kdesi uprostred tela. V najstrašnejších nočných snoch skákal, bežal za mnou a prenasledoval ma cez ploty a priekopy... Týmito hroznými vidinami som veru draho platil za svoju mesačnú štvorpencu.

No hoci som sa triasol od strachu pri pomyslení na jednonohého námorníka, jednako som sa bál kapitána oveľa menej než všetci ostatní, čo ho poznali. Dakedy sa stávalo, že si večer vypil viac rumu s vodou, než zniesol. Vtedy si obyčajne nevšímal nikoho, dlho vysedával a vyspevoval staré, nepekné, divé námornícke pesničky; ale dakedy objednal po poháriku pre všetkých a nútil celú spoločnosť, ktorá sa pred ním priam triasla, aby počúvala jeho historky, alebo aby zborovo sprevádzala jeho vyspevovanie. Často som počúval, ako sa celý dom otriasa od jeho ,,Jo-ho-hó, s fľašou rumu". Všetci hostia spievali na plné hrdlo vedno s ním, lebo sa ho na smrť báli, a každý sa usiloval spievať hlasnejšie ako ostatní, aby si nerozhneval kapitána, lebo v takejto nálade býval náramne zádrapčivým spoločníkom: len čo sa mu dačo znevidelo, tresol päsťou do stola a všetci museli zatíchnuť; niekedy sa rozzúril pre dajakú otázku, ale zavše i preto, že sa ho nikto na nič nespytoval, a on z toho usudzoval, že spoločnosť nesleduje jeho rozprávanie. Nikomu nedovolil odísť z hostinca, kým sa nespil natoľko, že naňho prišli driemoty, a kým sa neodtackal do postele.

Ľudia sa ho najväčšmi báli, keď začal rozprávať svoje príbehy. Boli to strašné historky: o vešaní a týraní, o búrkach na mori, o trestaneckých kolóniách, o hrozných výčinoch a strašných končinách na pobreží Karibského mora. Podľa toho, čo rozprával, akiste kedysi žil medzi naj skazenejšími lotrami, čo sa kedy plavili po mori. Zločiny, ktoré opisoval, a spôsob, akým o nich rozprával, ohromovali jednoduchých dedinčanov. Môj otec nariekal, že hostinec vyjde na mizinu, lebo vraj ľudia zakrátko prestanú k nám chodiť, keď ich tu utláča taký tyran a posiela domov celých prestrašených, kedy sa mu zachce: no ja si myslím, že jeho prítomnosť nám iba osožila. Ľudia sa ho síce v jeho prítomnosti báli, ale keď si potom spomínali na jeho rozprávanie, páčilo sa im, bolo to príjemné vzrušenie v pokojnom vidieckom živote. Ba medzi mladšími našli sa aj takí, čo tvrdili, že ho obdivujú, a nazývali ho "pravým morským vlkom", "ozajstným námorníkom" a tak podobne. Vraveli o ňom, že práve takíto ľudia získali Anglicku moc a vážnosť na mori.

No určitým spôsobom nás naozaj mohol priviesť na mizinu: býval totiž u nás už týždne, ktoré sa premenili na mesiace. Už dávno strovil peniaze, čo nám dal na začiatku, ale otec si netrúfal naliehať naňho. Len čo o tom dakedy nadhodil slovko-dve, kapitán zafučal tak hlasno, že to znelo, akoby zaručal, a tak zagánil na otca, že sa neborák hneď pratal z izby. Vídal som ho, ako po každom takomto odmietnutí zalamoval rukami, a zaiste práve tieto starosti a obavy veľmi urýchlili jeho predčasnú a nešťastnú smrť.

Za celý ten čas, čo žil u nás, kapitán nezmenil nič na svojom obleku, iba čo si kúpil od podomového obchodníka zopár pančúch. Jeden roh trojrohého klobúka mu ovisol nadol a odvtedy ho nechal visieť, hoci mu veľmi prekážal, keď dul vietor. Pamätám sa, ako vyzeral jeho kabát: plátal si ho sám vo svojej izbe a napokon bol samá záplata. Nikdy nepísal ani nedostával listy, nezhováral sa s nikým iba so susedmi pri stole, aj to zväčša iba vtedy, keď sa opil. Jeho veľkú námornícku truhlicu nikto z nás nevidel otvorenú.

Iba raz sa mu niekto spriečil, ale to už bolo s mojím otcom tak zle, že mu nebolo pomoci. V jeden podvečer prišiel k nám doktor Livesey navštíviť chorého. Zajedol si čosi u mamky a potom prešiel do hosťovskej izby pofajčiť si z fajočky, kým mu privedú koňa z dediny, lebo pri hostinci sme nemali stajne. Vošiel som za ním a pamätám sa, ako mi hneď padol do očí rozdiel medzi čistým a upraveným doktorom s napudrovanou snehobielou parochňou, s bystrými čiernymi očami a uhladenými spôsobmi - a neokrôchanými dedinčanmi, medzi ktorými obzvlášť vynikal náš ufúľaný a ťažkopádny pirát s mútnymi očami, ktorý sedel za stolom a v opitosti sa podopieral rukami. Zrazu začal kapitán vyrevovať svoju obľúbenú nôtu:
Pätnásti lodníci
sedia na truhlici
mŕtveho kamaráta
- jo-ho-hó, s fľašou rumu!
Pili, až pokým ich
do pekiel jazerných
nespratal diabol sám
- jo-ho-hó, s fľašou rumu!

Spočiatku som sa nazdával, že "truhlica mŕtveho kamaráta" je tá veľká debna, ktorú mal kapitán vo svojej izbe, a táto myšlienka sa splietala v mojich nočných snoch s predstavou jednonohého námorníka. No už dávno sme si prestali všímať túto pesničku. V tento večer bola nová iba pre doktora Liveseyho, a ako som vybadal, nezapôsobila naňho príjemným dojmom, lebo sa chvíľku mrzuto obzeral, ale potom pokračoval v rozhovore so starým záhradníkom Taylorom o novom spôsobe liečenia reumy. Medzitým sa kapitán rozjaril vlastným spevom a napokon tresol rukou do stola: dobre sme vedeli, že to znamená, aby bolo ticho. Razom všetci stíchli, všetci okrem doktora Liveseyho, ktorý rozprával ďalej pokojným, jasným hlasom a za každým druhým slovom si krátko potiahol z fajočky. Kapitán naňho chvíľu vytriešťal oči, znova buchol na stôl, znova sa naňho uprene zahľadel a napokon hnusne zaklial a vybuchol:

.."Ticho tam v medzipalubí!"

"To vravíte mne, pane?" opýtal sa doktor; keď mu odroň prisvedčil a znova zahrešil, doktor pokračoval:

"Chcem vám povedať iba jedno, pane: keď neprestanete piť rum, svet sa čoskoro zbaví hnusného oplana!"

Kapitán sa strašne rozzúril. Vyskočil, vytiahol a otvoril veľký námornícky nôž, nadhadzoval ho na dlani a vyhrážal sa, že pripichne doktora na stenu.

Ale doktor sa ani len nepohol. Odvetil mu ponad plece tým istým tónom, celkom pokojne a pevne, lenže hlasnejšie, aby to všetci počuli:

"Ak ten nôž zaraz neschováte do vrecka, sľubujem vám na svoju česť, že po najbližšom zasadnutí poroty budete visieť!"

Pohľady sa im stretli. Po chvíli kapitán skrotol, schoval nôž a sadol si na stoličku. Vrčal ako zbitý pes.

,,A teraz, pane," pokračoval doktor, "keď už viem, že je v mojom okrese takýto chlap, môžete si byť istý, že budem dávať na vás pozor vo dne v noci. Som nielen lekár, ale aj správny úradník, a ak počujem na vás najmenšiu sťažnosť, i keby to bola len taká neslušnosť ako dnešná, nájdem prostriedky, aby som vás odtiaľto dostal. To nech vám stačí."

O chvíľu priviedli pred hostinec koňa a doktor Livesey odcválal, ale kapitán bol toho večera nemý a ešte veľa ďalších večerov sa správal veľmi ticho.
------------------------------------
Kapitola 2

ČIERNY PES SA ZJAVÍ A ZMIZNE

Zanedlho nato sa stala prvá z tajomných udalostí, ktoré nás konečne zbavili kapitána, ale nie následkov jeho pobytu, ako uvidíte ďalej. Bola veľmi studená zima, dlhotrvajúce mrazy a silné fujavice; čoskoro bolo zrejmé, že môj úbohý otec sotva dožije do jari. Upadal zo dňa na deň. A ja s matkou sme sa starali o celý hostinec. Mali sme plné ruky roboty, nuž sme si nestačili veľmi všímať nášho nemilého hosťa.

Bolo to jedného včasného januárového rána: štípal tuhý mráz, celá zátoka sa pokryla striebristým srieňom, vlny ľahučko Bill o kamene, slnko ešte bolo nízko, takmer sa dotýkalo kopcov a žiarilo doďaleka nad morom. Kapitán vstal včaššie než inokedy a vybral sa dolu pobrežím; pod širokými pólami starého modrého kabáta sa mu opálala krátka námornícka šabľa, pod pazuchou si niesol mosadzný ďalekohľad, klobúk mal posotený do tyla. Pamätám sa, ako jeho dych visel za ním vo vzduchu ako dym, keď kráčal k pobrežiu. A posledný zvuk, ktorý som od neho počul, kým mi nezmizol za veľkým skaliskom, bolo nespokojné zafučanie, akoby sa v duchu dosiaľ jedoval na doktora Liveseyho.

Mamka bola hore pri otcovi a ja som prestieral na stôl, aby mal kapitán raňajky, keď sa vráti. Zrazu sa otvorili dvere a do výčapu vošiel akýsi muž, ktorého som nikdy predtým nevidel. Bol žltý ako vosk, na ľavej ruke mu chýbali dva prsty, a hoci mal pripásanú námornícku šabľu, nevyzeral ako veľký bojovník. Dosial som ustavične striehol na námorníkov, či už jednonohých, alebo dvojnohých, ale tento ma akosi zmiatol: nevyzeral ako námorník, a jednako bolo z neho cítiť more.

Opýtal som sa, čo si želá. Rozkázal si rum, ale keď som sa pobral poň, sadol si za stôl a kývol na mňa, aby som k nemu podišiel. Zostal som stáť s obrúskom v ruke.

"Poďže sem, synak," vraví mi. "Poď bližšie."

Podišiel som o krok.

"Toto si prestrel pre môjho kamaráta Billa?" spýtal sa a skúmavo pozrel na mňa.

Odvetil som mu, že nepoznám jeho kamaráta Billa a že som prestrel pre istého pána, ktorý býva u nás a ktorého voláme kapitánom.

"No dobre," vraví mi nato, "môj kamarát Bill sa môže volať aj kapitánom, mne je to jedno. Môj kamarát Bill má na jednom líci jazvu a býva s ním ohromná zábava, najmä keď si vypije, všakhej? Povedzme, aby sme si boli načistom, že ten tvoj kapitán tiež má jazvu na jednom líci, a ak chceš, povedzme, že je to akurát na pravom, všakhej? Aha, dobre! Veď som ti vravel, je to on. Nuž povedz: je môj kamarát Bill doma?"

Odpovedal som, že šiel na prechádzku.

"A kadiaľ, synak? Ktorým smerom odišiel?"

A keď som mu ukázal na skalisko a povedal som mu, kedy a odkiaľ sa má kapitán vrátiť, a odpovedal som ešte na niekoľko otázok, neznámy vyhlásil: "Ach, toto môjmu kamarátovi Billovi padne tak dobre, ako keď si vypije!"

No pri týchto slovách sa netváril ani trochu prívetivo. Zdalo sa mi, že cudzinec sa akiste mýli, ak myslí vážne, čo povedal. No potom som si pomyslel, že mňa do toho nič, ale nevedel som, čo robiť. Cudzinec sa ustavične motkal predo dvermi hostinca a podchvíľou nazeral spoza rohu ako kocúr striehnuci na myš. Raz som i ja vyšiel na cestu, ale on ma hneď zavolal nazad, a keď som podľa jeho mienky nepočúvol dosť rýchlo, jeho lojovitá tvár sa strašne znetvorila a tak hnusne zaklial, že som bol jedným skokom dnu. Len čo som skočil dnu, znova sa správal ku mne napoly posmešne, napoly pokrytecky: potľapkal ma po pleci a povedal mi, že som dobrý chlapec a že som sa mu zapáčil. "I ja mám doma takého syna," vravel, "celkom ako ty. Som naňho veľmi pyšný! Lenže pre takých šuhajov je veľmi dôležité, aby vedeli poslúchať. Keby si sa bol plavil s Billom, nečakal by si, kým ti voľačo povedia dva razy, veru nie. Bill to nikdy nestrpel u tých, čo plávali s ním. Aha, toť už ide môj kamarát Bill, pod pazuchou má ďalekohľad. Na môj veru, je to on! Nuž, synček, my dvaja sa teraz schováme hen za dvere a pripravíme Billovi malé prekvapenie - veru sa poteší, vravím ti."

Medzi rečou sa cudzinec stiahol so mnou do výčapu, zatisol ma za seba do kúta, takže sme obidvaja boli skrytí za otvorenými dverami. Nebolo mi veľmi príjemne; bol som celý preľaknutý, tým väčšmi, lebo som vybadal, že aj cudzinec sa čohosi obáva. Odhrnul si kabát, ba aj šabľu vytiahol z pošvy, a kým sme striehli za dverami, neprestajne pregĺgal, akoby ho čosi omínalo v hrdle.

Napokon kapitán vkročil dnu, zachlopil za sebou dvere, neobzrel sa ani napravo, ani naľavo a kráčal cez výčap rovno ku stolu, kde ho čakali raňajky.

"Bill!" ozval sa cudzinec hlasom, z ktorého bolo cítiť, že sa pokúša hovoriť smelo a silne.

Kapitán sa zvrtol na opätku a zastal nám zoči-voči; počerná tvár mu obelela, ba aj nos mu osinel. Vyzeral ako človek, čo zazrie mátohu alebo diabla, alebo ešte niečo horšieho, ak vôbec dačo také jestvuje. Keď som videl, ako za krátku chvíľu ostarel a stratil smelosť, celkom mi ho prišlo ľúto.

"Len poď, Bill, veď ma poznáš. Iste poznáš starého kamaráta z lode, však, Bill?" prihovoril sa mu cudzinec.

Kapitán preglgol naprázdno.

"Čierny Pes!" vyhŕkol.

"A ktože iný?" odvetil cudzinec už smelšie. "Pravdaže Čierny Pes, taký ako voľakedy. Prišiel navštíviť svojho kamaráta Billyho do hostinca U admirála Benbowa. Ach, Bill, my dvaja sme už kadečo prežili odvtedy, ako som stratil tieto dva pazúry!" a otrčil mu zmrzačenú ruku.

"Nuž počuj," povedal kapitán, "teda ste ma predsa len dobehli! Tu ma máte! Hovor, o čo ide?"

"Ide o teba, Bill," odvetil Čierny Pes, "to si uhádol, Billy. Ja dostanem pohárik rumu od tohto milého chlapčaťa, čo sa mi tak zapáčilo. Sadneme si tu, ak nemáš nič proti tomu, a pozhovárame sa po chlapsky ako starí kamaráti."

Keď som sa vrátil s rumom, sedeli obidvaja pri kapitánovom stole oproti sebe; Čierny Pes sedel bližšie k dverám, obrátený bokom, akoby striehol jedným okom na svojho starého kamaráta a druhým okom dával pozor na dvere, aby mal voľný ústup.

Mňa poslal preč a kázal mi nechať dvere otvorené.

"Vieš, nemám rád fígle s kľúčovou dierkou, synak," povedal mi. Nechal som ich teda osamote a utiahol som sa za výčapný pult.

Hoci som natŕčal uši, ako som najlepšie vedel, dlho som nezachytil nič, iba tlmené mrmlanie, ale nakoniec začali obidvaja zvyšovať hlasy, takže som kde-tu začul kapitánovo slovo-dve, zväčša kliatby.

"Nie, nie, nie a nie! A už ani slovo o tom!" vykríkol zrazu. A potom zase: "Keď dôjde na vešanie, odvisneme všetci, vravím ti."

Potom znezrady nastal strašný lomoz, sprevádzaný preklínaním. Počul som, ako hrmocú prevracané stoličky a stôl, potom zrinčala oceľ, hneď nato sa ozval bolestný výkrik a v nasledujúcom okamihu som zazrel Čierneho Psa, ako beží čo najrýchlejšie preč, a kapitán, celý rozpálený, za ním. Obidvaja mali vytasené šable a Čierny Pes mal rozťaté ľavé plece. Crčala mu z neho krv. Pri dverách sa kapitán rozohnal posledným strašným úderom a bol by Čierneho Psa dozaista rozťal až po chrbticu, ale začiahol šabľou veľký vývesný štít U admirála Benbowa. Na spodnej strane rámu podnes vidieť stopu jeho seknutia.

Tým sa bitka skončila. Len čo sa Čierny Pes dostal na cestu, uháňal, akoby mu horelo za pätami, hoci bol ranený, a zanedlho zmizol za vŕškom. Kapitán postál pod vývesným štítom ako nepríčetný, potom si zopár ráz prešiel rukou po očiach a napokon sa vrátil do hostinca.

,,Jim," povedal mi, ,,dones rum." Ako to vravel, trochu sa zatackal a musel sa zachytiť rukou o stenu.

"Ste ranený?" vykríkol som.

"Rum!" zreval na mňa. "Musím stadeto zmiznúť. Rum! Rum!"

Odbehol som teda po rum, ale bol som celkom ohúrený všetkým tým, čo sa práve stalo: rozbil som pohár a prekrútil točku; a kým som sa s tým papral, začul som z izby ťažké buchnutie. Pribehol som ta a našiel som kapitána vystretého na dlážke. Vtom mi pribehla na pomoc aj matka, vyplašená krikom a lomozom bitky. Nadvihli sme kapitánovi hlavu. Dýchal ťažko a veľmi namáhavo, ale oči mal zavreté a tvár strašne znetvorenú.

"Ach, bože môj," bedákala matka, "takéto nešťastie v dome. Nie dosť, že máme otca chorého!"

Naskrze sme nevedeli, čo si máme s kapitánom počať; nazdávali sme sa, že ho cudzinec podistým smrteľne zranil v ruvačke. Priniesol som rum a chcel som mu ho naliať do úst, ale zuby mal zaťaté a čeľuste tuho zovreté, akoby boli oceľové. Vydýchli sme si celí natešení, keď
sa otvorili dvere a vošiel doktor Livesey; prišiel pozrieť otca.

"Och, pán doktor," zvolali sme, ,,čo máme robiť? Kde je kapitán ranený?"

"Ranený? Kdeže by!" povedal doktor. "Ten nie je ranený väčšmi ako vy alebo ja. Porazilo ho, ako som mu predpovedal. Nože, pani Hawkinsová, bežte hore k vášmu mužovi a pokiaľ možno nič mu o tomto nevravte. Ja sa zatiaľ pokúsim zachrániť ničomný život tomuto kapitánovi. Jim mi prinesie lavór."

Kým som sa vrátil s umývadlom, doktor už vysúkal kapitánovi rukáv a obnažil mu hrubé svalnaté rameno. Bolo na niekoľkých miestach tetované. Na predlaktí mal veľmi čisto a zreteľne vytetované: "Veľa šťastia", "Dobrý vietor", "Billymu Bonesovi jeho láska"; povyše pri pleci mal vytetovanú šibenicu s obesencom. Mne sa to videlo veľmi vtipné.

"To je ako proroctvo, povedal doktor a dotkol sa prstom kresby. "A teraz, pán Billy Bones, ak je to naozaj vaše meno, pozrieme sa na farbu vašej krvi. Jim," obrátil sa ku mne, "bojíš sa krvi?

"Nie, pán doktor," odvetil som.

"No dobre, povedal, "tak mi podrž umývadlo!" Nato vzal lancetu a otvoril kapitánovi žilu.

Kapitánovi vytieklo veľa krvi, kým konečne otvoril oči a poobzeral sa okolo seba ako omámený. Najprv spoznal doktora a ukrutne sa zmraštil; potom mu padol pohľad na mňa a akoby sa mu uľavilo. No zrazu zbledol, pokúšal sa vstať a vykríkol:

"Kde je Čierny Pes?"

"Nijakého čierneho psa tu niet," povedal doktor, "iba ak vás nejaký straší. Pili ste rum, nuž vás porazilo - celkom tak, ako som vám vravel. A práve teraz som vás, hoci veľmi nerád, vytiahol za vlasy rovno z hrobu. Nuž tak, pán Bones..."

"Nevolám sa tak," prerušil ho kapitán.

"Na tom nezáleží," odsekol doktor. "Tak sa volá jeden známy pirát a ja vás kvôli stručnosti budem volať jeho menom. Chcem vám povedať toto: jeden pohárik rumu by vás nezabil, ale ak vypijete jeden, vypijete aj druhý a za ním ďalší a ďalší - a stavím sa o svoju parochňu, že ak ihneď neprestanete, zakrátko zomriete - zakrátko zomriete a nájdete sa tam, kam patríte. Tak, a teraz oprobujte vstať, tentoraz vám výnimočne pomôžem dostať sa do postele."

Spojenými silami a s veľkou námahou sa nám podarilo vyvliecť ho hore a uložiť do postele, kde mu zaraz odkväcla hlava na vankúš, akoby zamdlieval.

"Aby som mal čisté svedomie," napomenul ho doktor, "pamätajte si, že rum znamená pre vás smrť."

A nato sa pobral k môjmu otcovi a odviedol ma za ruku so sebou.

"Nič mu nebude," povedal, len čo zavrel dvere. "Vypustil som mu toľko krvi, že začas bude krotký; mal by si aspoň týždeň poležať v posteli - to by bolo najlepšie pre neho i pre vás. Ale ak príde naňho ešte jeden taký záchvat, to ho navždy položí."
------------------------------------
Kapitola 3

ČIERNE ZNAMENIE

Okolo poludnia som zašiel ku kapitánovi a priniesol som mu chladivé nápoje a lieky. Ležal skoro tak, ako sme ho uložili, len trochu vyššie; vyzeral veľmi zoslabnutý, ale rozčúlený.

"Jim," povedal mi, "okrem teba tu niet nikoho, kto by bol na dačo súci. Dobre vieš, že som bol k tebe vždy dobrý. Každý mesiac som ti dával striebornú štvorpencu, ale teraz, ako vidíš, ide to so mnou dolu kopcom. Všetci ma opustili! Počuj, Jim, mohol by si mi doniesť pohárik rumu? Donesieš, priateľko?"

"Ale pán doktor..." začal som.

Nato slabým hlasom, ale veľmi srdito začal preklínať doktora. "Všetci doktori sú chumaji," dudral, "aj tento náš: čože sa ten vyzná v námorníkoch? Ja som už pochodil kraje, kde všetko vrelo ako smola, chlapi padali od zimnice ako muchy, zem sa vlnila od zemetrasenia ako more - čože vie doktor o takých krajoch? - a ja som tam žil iba na rume. To ti poviem: rum mi bol všetkým, jedlom i pitím, ženou i kamarátom. A ak teraz nedostanem rum, budem vyzerať horšie ako biedny starý vrak na opustenom pobreží. Potom nech moja krv padne na teba, Jim, a na toho chumajského doktora." Znova ho začal preklínať. "Len pozri, Jim," pokračoval prosebným tónom, "ako sa mi trasú prsty, nemôžem ich udržať v pokoji. Takýto prekliaty deň, nevypil som ešte ani kvapku rumu! Ten doktor je blázon, vravím ti, Jim. Ak mi nedonesieš aspoň glg rumu, ešte sa mi dačo stane: už teraz sa mi maria pred očami akési mátohy.

Videl som tamto v kúte starého Flinta, rovno za tebou, tak jasne ako na obrázku; a keď sa mi začnú zjavovať mátohy, vieš predsa, že som kadečo zažil, nuž potom vyburcujem aj Kaina z hrobu. Veď aj ten tvoj doktor povedal, že mi jeden pohárik nezaškodí. Jim, dám ti zlatú guineu za jeden pohárik!"

Medzi rečou sa čoraz väčšmi rozčuľoval. Znepokojovalo ma to, lebo som sa bál o otca. V ten deň mu bolo veľmi zle a potreboval pokoj. Doktorove slová, ktoré mi kapitán teraz pripomenul, ma uchlácholili, ale urážalo ma, že mi ponúka úplatok.

"Nepotrebujem vaše peniaze," povedal som, "len tie, čo ste dlžný môjmu otcovi. Donesiem vám jeden pohárik, ale nič viac."

Keď som mu ho doniesol, žiadostivo ho schytil a vypil na dúšok.

"U-ech, e-ch," povzdychol si, "hneď je človeku o voľačo lepšie. A počuj, priateľko, čo povedal ten doktor: ako dlho mám ležať v tejto starej kolíske?"

"Najmenej týždeň," povedal som.

"Hrom do toho!" vykríkol. "Celý týždeň! To veru nemôžem! Poslali by mi čierne znamenie! Tí trkvasi už v túto prekliatu chvíľu akiste sliedia po okolí, aby ma vyňuchali. Trkvasi! Nevedia si uchovať, čo dostali, a chceli by uchmatnúť cudzie. Či sa takto správa poriadny námorník? No ja som sporivý, nikdy som nepremrhal svoje peniaze, ani neprehral. Veď ja im pretriem zrak! Nebojím sa ich. Napnem plachtu a uvrznem im."

Kým takto hovoril, horko-ťažko sa zdvihol z postele, pričom mi tak zaťal prsty do pleca, že som takmer vykríkol od bolesti. Nohami ledva vládal hýbať, akoby ich mal mŕtve. Jeho odvážne slová smutne kontrastovali so slabým hlasom. Keď sa mu podarilo sadnúť si na okraj postele, musel si oddýchnuť.

"Och, ale mi dal ten doktor," mrmlal. "Hučí mi v ušiach. Ulož ma nazad do postele."

Prv ako som mu stihol pomôcť, sám sa vyvalil na posteľ a ticho ležal.

"Jim," ozval sa napokon, "videl si dnes toho námorníka?"

"Čierneho Psa?" opýtal som sa.

"Ach, čoby Čierneho Psa!" zahriakol ma. "Pravda, aj to je oplan, ale ten druhý, čo ho na mňa poštval, je ešte horší. Nuž, ak sa mi nepodarí odtiaľto zmiznúť a donesú mi čierne znamenie, pamätaj si, že pasú za mojou starou námorníckou truhlicou. Sadni na koňa - hádam vieš jazdiť, či nie? - nuž tak, sadni na koňa a uháňaj - hm, áno, uháňaj k tomu ničomnému doktorovi a povedz mu, nech pozháňa, koho len môže - policajných úradníkov a podobne - a že môže pochytať všetkých pri hostinci U admirála Benbowa, celú bandu starého Flinta, starých i mladých, čo ešte zostali nažive. Ja som bol prvý dôstojník, aby si vedel, prvý dôstojník starého Flinta, a len ja jediný viem o tom mieste. Prezradil mi to v Savannah, keď mal dušu na jazyku, tak ako ja teraz. Ale to nevyľapoc, kým mi nedoručia čierne znamenie, alebo kým tu zase nezazrieš Čierneho Psa alebo toho námorníka s jednou nohou, hej? Jim, najmä toho jednonohého!"

"Ale čo je to čierne znamenie, kapitán?" opýtal som sa ho.

"To ti je taká výzva, priateľko. Ak mi to donesú, zaraz ti poviem. Len dávaj dobrý pozor, Jim. Sľubujem ti, že sa potom rozdelím s tebou rovnakým dielom, čestné slovo!"

Ešte chvíľku bľabotal čoraz slabším hlasom. Podal som mu liek. Užil ho ako dieťa, iba čo zahundral:

"Veru, ak dakedy dajaký námorník potreboval liek, tak som to teraz ja."

Nakoniec zaspal ťažkým spánkom, akoby bol zamdlel. Nechal som ho tak. Ani neviem, čo by som bol urobil, keby bolo všetko prešlo hladko: môžbyť by som bol všetko rozpovedal doktorovi, lebo som sa na smrť bál, že kapitán oľutuje svoju zhovorčivosť a skántri ma. No medzitým sa udalosti zvrtli inak: neborák môj otec zomrel znenazdania ešte toho večera a toto zatislo všetky ostatné starosti do úzadia. Smútok v rodine, návštevy susedov, prípravy na pohreb a všetka práca v hostinci, ktorú sme nemohli prerušiť - to všetko ma tak zamestnávalo, že som nestačil myslieť na kapitána a tým menej obávať sa ho.

Pravdaže, na druhý deň ráno zišiel dolu a rozkázal si svoje zvyčajné jedlo; jedol málo, ale vypil, ako sa mi zdá, viacej než zvyčajnú dávku rumu, lebo si ho sám nosil z výčapu. Pritom tak gánil a fučal, že sa mu nikto neopovážil odporovať. V predvečer pohrebu bol veľmi opitý. Priam pohoršovalo počuť ho, ako v dome smútku vyspevuje tú svoju strašnú starú námornícku pieseň. Hoci bol zoslabnutý, všetci sme sa ho ukrutne báli a doktora na nešťastie odvolali kamsi ďaleko k chorému. Od otcovej smrti ani raz k nám nezašiel. Povedal som, že kapitán bol zoslabnutý - a vyzeralo to tak, že miesto aby sa mu sily vracali, slabol čoraz väčšmi. Vláčil sa hore-dolu schodmi, motal sa z výčapu k pultu a nazad, zavše vystrčil nos z dverí a ňuchal morské povetrie; pridŕžal sa stien a dýchal tak ťažko a rýchlo, ako keby sa náhlil hore vŕškom. Mne sa už neprihovoril a myslím, že načisto zabudol na to, s čím sa mi zdôveril. Teraz bol, pokiaľ mu to dovoľovala telesná slabosť, oveľa prchkejší a urážlivejší ako prv. Osvojil si mrzký zlozvyk, že vždy, keď bol opitý, vytiahol šabľu a položil ju pred seba na stôl. No ináč sa menej starel do ľudí, ba zdalo sa, že sa akosi uzatvára do vlastných myšlienok. Raz nás náramne prekvapil, keď si začal pískať celkom

inakšiu melódiu, akúsi ľudovú ľúbostnú pieseň, ktorú sa podistým naučil ešte za mladi, prv ako odišiel na more.

Tak to išlo u nás až do dňa po pohrebe. V ten deň bolo sychravo, hmla a mráz. Okolo tretej hodiny popoludní som chvíľku postál pri dverách, celý skormútený otcovou smrťou, a vtom som zazrel, ako sa k nám po ceste pomaly ktosi vlečie. Bol zrejme slepý, lebo habkal pred seba palicou a mal na očiach i na nose veľký zelený štítok. Bol celý zhrbený akoby od staroby alebo od slabosti; na sebe mal ošúchaný námornícky plášť s kapucňou, ktorý mu bol priveľký a v ktorom vyzeral naozaj ako mrzák.

Jakživ som nevidel strašnejšiu postavu. Zastal kúsok pred hostincom a zavolal do prázdna zvýšeným, čudným spevavým hlasom:

"Mohol by nejaký láskavý priateľ povedať úbohému slepcovi, čo stratil vzácny dar zraku pri statočnej obrane svojej vlasti - žehnaj boh kráľa Juraja! - kde, v ktorej končine tejto krajiny sa teraz nachádza?"

"Ste pred hostincom U admirála Benbowa pri Blackhillskej zátoke, dobrý človek," povedal som.

"Ach, počujem hlas," povedal, "mladý hlas. Milý môj mladý priateľ, budeš taký dobrý, podáš mi ruku a vovedieš ma dnu?"

Podal som mu ruku - a hrozný slepec, čo dosial rozprával tak krotko, ju v okamihu zovrel ako do klieští. To ma tak ohromilo, že som sa mu chcel vytrhnúť, ale slepec len akomak pohol rukou a pritiahol ma tesne k sebe.

"Tak, chlapče," povedal, "a teraz ma voveď dnu, ku kapitánovi."

"Och, pane," zaváhal som, "to sa veru neopovážim..."

"O-och," uškrnul sa, "teda tak! Naskutku ma veď dnu, lebo ti zlomím ruku!"

A hneď mi ju tak vykrútil, že som vykríkol od bolesti.

"Nie, pane," vyhŕkol som, "nebojím sa o seba, ale o vás. Viete, kapitán už nie je taký, ako býval: teraz máva pred sebou vytasenú šabľu. Jeden pán už..."

"Dosť, stúpaj!" prerušil ma; jakživ som nepočul taký ukrutný, mrazivý, odporný hlas. Tento hlas ma prestrašil väčšmi než bolesť v ruke, nuž som ho zaraz počúvol a vykročil rovno k dverám do výčapu, kde sedel náš kapitán, chorý, omámený rumom. Slepec sa primkol celkom ku mne, držal mi v oceľovom zovretí ruku a opieral sa o mňa takmer celou váhou svojho tela, takže som ledva vydržal. "Veď ma rovno k nemu, a keď ma zbadá, zavolaj: Bill, prišiel vám priateľ. Ak nepočúvneš, uvidíš, čo ti vykonám, a pritom mi vykrútil ruku, div som nezamdlel. Tak som sa zhrozil slepého žobráka, že som zabudol i na strach pred kapitánom, a keď som otvoril dvere, zavolal som trasľavým hlasom slová, ktoré mi rozkázal.

Chudák kapitán zdvihol zrak a hneď pri prvom pohľade akoby vyprchal z neho všetok rum - celkom vytriezvel. Na tvári sa mu zračila ani nie tak hrôza, skôr smrteľná bezvládnosť. Pohol sa, akoby chcel vstať, ale myslím, že v tom okamihu ani len na to nemal dosť sily.

"Len seď, Bill, tam, kde si," prihovoril sa mu žobrák. "Hoci som slepý, počujem každé šuchnutie. Čo sa má stať, nech sa stane. Vystri ľavú ruku! Chlapče, chyť mu ľavú ruku za zápästie a pritiahni ju k mojej pravej." Obidvaja sme počúvli na slovo. Videl som, ako sa zo slepcovej ruky, v ktorej mal i palicu, prešuchlo čosi do kapitánovej dlane, ktorá sa hneď nato zavrela.

"Tak, už to je," povedal slepec, pri týchto slovách ma zrazu pustil a s neuveriteľnou istotou a obratnosťou sa vytratil von, odkiaľ ešte chvíľu bolo počuť slabnúce klopkanie jeho palice, zatiaľ čo ja som stál ako zmeravený.

Trvalo hodnú chvíľu, kým sme sa - kapitán i ja - ako-tak spamätali; ale nakoniec som mu pustil zápästie, ktoré som dosiaľ držal, a kapitán si pritiahol ruku k sebe a náhlivo nazrel do dlane.

"O desiatej!" zvolal. "Mám teda ešte šesť hodín. Predsa ich len dostaneme!" a skočil na nohy.

No len čo vyskočil, zatackal sa, chytil sa rukou za hrdlo, chvíľku tak postál a lapal vzduch, potom čudne zachrčal a padol celou váhou dolu tvárou na dlážku.

Priskočil som k nemu a zakričal na mamku. Ale všetko už bolo daromné: kapitán podľahol náhlemu záchvatu mŕtvice. Keď som videl, že je mŕtvy, ľútostivo som sa rozplakal: ťažko to možno pochopiť, lebo som toho človeka nikdy nemal rád, iba ku koncu mi ho začalo byť trochu ľúto. Bolo to v krátkom čase už druhý raz, čo som tak zblízka videl smrť, a srdce som mal ešte plné žiaľu za otcom.
------------------------------------
Kapitola 4

NÁMORNÍCKA TRUHLICA

Prirodzene, hneď som rozpovedal mamke všetko, čo som vedel; a hádam som jej to už dávno mal povedať, lebo teraz sme sa zrazu dostali do ťažkého a nebezpečného položenia. Časť kapitánových peňazí - ak ešte dajaké mal - patrila určite nám, no nebolo pravdepodobné, že by kapitánovi druhovia, najmä tí dvaja, čo som ich už videl - Čierny Pes a slepý žobrák - boli ochotní vzdať sa svojej koristi a zaplatiť kapitánove dlžoby. Keby som bol počúvol kapitánov príkaz, sadol hneď na koňa a zabehol po doktora Liveseyho, bol by som musel nechať mamku samu a bez ochrany. Na to som ani nepomyslel. No obidvaja sme cítili, že v tomto dome už nemôžeme dlhšie ostať: šramot klesajúceho uhlia v kuchynskej peci, ba ešte i tikanie hodín nás lákalo. Zdalo sa nám, že v susedstve sa ustavične dakto obšmieta a prikráda k nám; a keď sme si pomysleli na kapitánovu mŕtvolu, ležiacu na dlážke, na to, že ten odporný slepý žobrák sa potĺka kdesi nablízku a môže sa každú chvíľu vrátiť, mal som od strachu, ako sa vraví, husiu kožu. Museli sme sa rýchlo pre dačo rozhodnúť: napokon sme usúdili, že bude najlepšie, ak zájdeme do susednej dediny po pomoc. Dlho sme neotáľali: len tak, ako sme boli, s holými hlavami sme vybehli von do hustnúceho súmraku a mrazivej hmly.

Dedinka bola vzdialená niekoľko sto metrov, ale nebolo ju vidieť, lebo ležala na druhej strane najbližšej zátoky; veľmi ma posmeľovalo, že neležala tým smerom, odkiaľ sa zjavil slepec a kam sa pravdepodobne aj

vrátil. Cesta nám trvala iba niekoľko minút, hoci sme podchvíľou zastali, aby sme sa od seba nevzdialili, a načúvali sme. Nepočuli sme však nič nezvyčajné, iba tlmený špľachot vín a krákanie vrán.

Kým sme prišli do dediny, zotmelo sa. Nikdy nezabudnem, ako som sa zaradoval, keď som zazrel žltkasté svetlo v oblokoch a dverách; ale táto radosť bola jedinou pomocou, s ktorou sme tu mohli rátať. Človek by si bol myslel, že aspoň chlapi sa budú hanbiť nepomôcť, no ani jeden nebol ochotný zájsť s nami do hostinca U admirála Benbowa. Čím viac sme im rozprávali o svojich starostiach, tým väčšmi sa všetci - chlapi, ženy i deti - okúňali opustiť svoje bezpečné domovy. Hoci mi to bolo čudné, mnohí z nich poznali meno kapitána Flinta a strašne sa ho báli. Podaktorí chlapi, čo v ten deň pracovali na poliach za hostincom, spomínali aj to, že videli na ceste akýchsi cudzincov, ale sa im radšej vyhli, lebo ich pokladali za pašerákov; a konečne ktorýsi povedal, že v zátoke zvanej Čajkino hniezdo videl neznámu plachetnicu. Preto sa smrteľne báli každého, kto bol nejako spriahnutý s kapitánom. Nakoniec sa nám niekoľkí ponúkli, že zájdu na koni po doktora Liveseyho, lebo to bolo iným smerom, ale ani jeden nechcel ísť s nami a pomáhať pri obrane hostinca.

Vraví sa, že zbabelosť je nákazlivá, ale pravdou je i to, že presvedčivý dôvod môže veľmi povzbudiť; a tak, keď si každý povedal svoje, prehovorila k nim moja mamka. Vyhlásila, že nemieni prísť o peniaze, ktoré patria jej osirelému synčekovi. ,,Keď nikto z vás nemá odvahu," povedala im, "pôjdem ta sama s Jimom. Vrátime sa nazad, odkiaľ sme prišli. Ďakujeme vám, mocní, no zbabelí chlapi. Otvoríme tú truhlicu, aj keby nás to stálo život. Bola by som vám veľmi vďačná, pani Crossleyová, keby ste mi požičali toto vrecko, aby som si v ňom mohla odniesť svoje spravodlivo zaslúžené peniaze."

Pravda, ja som hneď povedal, že idem s mamkou - a nato, prirodzene, všetci začali bedákať nad naším bláznovstvom, ale ani tak sa k nám nikto nepridal. Urobili pre nás iba toľko, že mi dali nabitú pištoľu, aby sme sa mohli brániť, keby nás niekto napadol, a sľúbili nám, že budú mať pripravené osedlané kone, keby nás po návrate niekto prenasledoval; medzitým mal zabehnúť jeden chlapec na koni k doktorovi po ozbrojenú pomoc.

Srdce mi prudko bilo, keď sme sa obidvaja vydali v studenej noci na nebezpečnú cestu. Mesiac v splne práve vychádzal a prebíjal sa červenkastým svitom ponad hmlu. To nás prinútilo poponáhľať sa, lebo sme vedeli, že čochvíľa bude jasno ako vo dne a každý by nás mohol vidieť, ako sa vraciame do hostinca. Zakrádali sme sa popri živých plotoch, kráčali sme tichučko, ale rezko; nevideli a nepočuli sme nič, čo by nás mohlo ešte väčšmi vydesiť, a keď sme konečne zavreli za sebou dvere U admirála Benbowa, obidvaja sme si s úľavou vydýchli.

Hneď som zatisol závoru a chvíľku sme stáli zadychčaní v tme, celkom sami s mŕtvym kapitánom. Potom mamka pohľadala v pulte sviečku a prešli sme do výčapu, držiac sa za ruky. Mŕtvy ležal horeznačky, ako sme ho nechali, oči mal otvorené a jednu ruku vystretú.

"Zavri okenicu, Jim," pošepla mi mamka, "aby nás nevideli, keď sem prídu. No a teraz," povedala, keď som zavrel okenice, "musíme tomuto zobrať kľúč, ale kto sa ho dotkne, to veru neviem." Zhlboka si vzdychla. Zaraz som si kľakol k mŕtvole. Na dlážke pri jeho ruke ležal kúsok papiera, na jednej strane začiernený. Hneď som sa dovtípil, že to bude "čierne znamenie". Zdvihol som ho a videl som na druhej strane krátku správu, napísanú veľmi úhľadným písmom:

"Dávame ti termín do desiatej večer!"

"Mal termín do desiatej večer, mamka," povedal som; a len čo som to dopovedal, naše staré hodiny začali bit. Tento nečakaný zvuk nás veľmi vyplašil, ale zároveň nám oznamoval dobrú novinu, lebo bolo ešte len šesť hodín.

"Nože, Jim," súrila mamka, "pohľadaj ten kľúč!"

Prekutal som mu všetky vrecká, jedno za druhým. Našiel som v nich zopár drobných mincí, náprstok, trochu nití a hrubé ihly, kus žuvacieho tabaku, na jednom konci už načatý, nôž s ohnutou črienkou, vreckový kompas, škatuľku s kresadlom - ale to bolo všetko. Už som začal strácať nádej.

"Možno ho má zavesený na krku," nadhodila mamka.

Premohol som silný odpor, roztrhol som mu košeľu na hrdle - a skutočne, kľúč bol tam, uviazaný na premastenej šnúrke, ktorú som raz-dva prerezal jeho vlastným nožom. Tento šťastný nález nám dodal úfností; bez otáľania sme sa rozbehli hore schodmi do jeho izbietky, v ktorej tak dlho býval a kde stála jeho truhlica nepohnute odo dňa, keď k nám prišiel.

Navonok vyzerala ako každá iná námornícka truhlica. Na vrchnáku mala vypálené žeravým železom veľké "B", rohy boli trochu otlčené a olámané, akoby dlhým nedbanlivým zaobchádzaním.

"Daj mi ten kľúč!" povedala mamka, a hoci sa zámka veľmi ťažko otvárala, raz-dva zvrtla kľúč a otvorila vrchnák.

Z truhlice zavialo tuhým zápachom tabaku a dechtu, ale navrchu nebolo vidieť nič zvláštne, iba jedny napodiv zachované šaty, dôkladne vykefované a zložené. Mamka povedala, že ich ešte nemal na sebe. Pod šatami bolo kadečo - kvadrant, cínová kanvička, niekoľko zvitkov tabaku, dve puzdra s veľmi peknými pištoľami, kus strieborného prúta, staré španielske hodinky a niekoľko lacných čačiek, zväčša cudzej výroby, mosadzné

kružidlo, zo päť-šesť čudných mušlí zo Západnej Indie. Odvtedy mi neraz prišlo na um, že tie mušle hádam nosil so sebou po celý svoj bludársky, zločinecký život štvanca.

No zatiaľ sme nenašli nič cenné okrem striebra a čačiek, ktoré sme nepotrebovali. Na spodku truhlice bol starý námornícky plášť vybielený morskou soľou. Mamka ho nedočkavo vytiahla a odkryla posledné veci ležiace v truhlici: akýsi balíček, zabalený do voskového plátna - podľa zovňajšku boli v ňom akiste nejaké papiere - a plátenné vrecúško, v ktorom, len čo sa ho dotkla, zacvendžalo zlato.

"Ukážem tým lapajom, že som poriadna žena," povedala mamka. "Vezmem len toľko, koľko mi patrí, ani o halier viac. Podrž mi to vrecko pani Crossleyovej." A začala odratúvať a prekladať z námorníckeho vrecúška do toho, ktoré som držal, kapitánovu dlžobu.

Bola to dlhá a ťažká robota, lebo mince boli zo všetkých možných krajín a rôznych druhov - dublóny, louisdory, guiney, dukáty a čo ja viem aké ešte, všetky pomiešané dovedna. Ako na protiveň, guineí bolo najmenej, a mamka iba nimi vedela vyrovnať svoj účet.

Keď sme boli asi v polovici, zrazu som jej položil ruku na plece, lebo som v tichom mrazivom vzduchu začul zvuk, pri ktorom mi srdce vyskočilo až do hrdla - začul som klopanie slepcovej palice po zamrznutej ceste. Blížilo sa k nám čoraz väčšmi. Sedeli sme so zatajeným dychom. Potom palica prudko zabúchala na dvere hostinca a my sme počuli, ako šťukla kľučka a ako hrmoce závora, keď sa zlosyn pokúšal vojsť dnu. Potom bolo v dome i pred domom chvíľu ticho. Nakoniec sa znova ozvalo klopanie palice po ceste a na našu neopísateľnú radosť sme zbadali, že sa pomaly vzďaľuje, až celkom zatíchlo v diaľke.

"Mamka," ozval som sa, "vezmi všetko a odíďme." Bol som si istý, že zapreté dvere mu boli podozrivé a že čochvíľa budeme mať na krku celé osie hniezdo. A kto sa nikdy nestretol s tým strašným slepcom, nemôže si ani len predstaviť, aký som bol šťastný, že som nezabudol zatisnúť závoru.

No moja mamka, hoci bola veľmi prestrašená, nechcela pristať na to, aby sme vzali čo len byľku viac, než koľko jej patrilo, no nechcela sa uspokojiť ani s menšou sumou. Povedala, že ešte máme dosť času do siedmej a že dobre vie, koľko jej patrí, a to si aj vezme; bola by sa so mnou škriepila ešte dlhšie, ale vtom sa ozvalo ďaleko na kopci krátke zahvizdnutie - a to nám už obom stačilo, ba viac ako stačilo.

"Vezmem len to, čo už mám," povedala a skočila na nohy.

"A ja vezmem toto tu, aby som zarovnal účet," povedal som a schytil som balíček vo voskovom plátne.

V nasledujúcej chvíli sme už obidvaja habkali dolu schodmi. Sviečku sme nechali pri prázdnej truhlici. Raz-dva sme otvorili dvere a trielili preč. A veru bol najvyšší čas. Hmla rýchlo redla, mesiac jasne svietil na vŕšky po oboch stranách a len v doline okolo nášho hostinca ešte ležala hmla, ktorá kryla aspoň prvé kroky nášho úteku. Hodný kus pred polovicou cesty k dedinke, hneď za úpätím kopca, sme museli vojsť do jasného mesačného svetla. Ale ani to ešte nebolo všetko; zakrátko sme začuli dupot utekajúcich ľudí, a keď sme sa obzreli v tú stranu, videli sme mihotavé svetlo, ktoré sa rýchlo pohybovalo a prezrádzalo, že ktosi z prichádzajúcich nesie lampáš.

"Synček môj," ozvala sa zrazu mamka, "vezmi peniaze a utekaj! Na mňa idú mdloby."

"Tak nám je obidvom amen," pomyslel som si. Preklínal som zbabelosť susedov a v duchu som hromžil i na mamku pre jej statočnosť a neústupnosť, pre jej nedávnu bláznivú odvahu a terajšiu slabosť. Našťastie sme boli blízko malého mostíka; doviedol som omdlievajúcu mamku k okraju cesty, ale tam bezvládne vzdychla a ovalila sa mi na plece. Neviem, kde som nabral toľko sily, že som to vládal vykonať sám (a zdá sa mi, že som to urobil dosť surovo), ale horko-ťažko som ju stiahol dolu z cesty a vovliekol kúsok pod mostík. Ďalej som sa s ňou nedostal, lebo mostík bol veľmi nízky a musel som sa pod ním plaziť štvornožky. Museli sme teda tak zostať - mamka skoro celá von spod mostíka a obidvaja tak blízko hostinca, že sme mohli počuť všetko, čo sa tam deje.
------------------------------------
Kapitola 5

SLEPCOV KONIEC

Moja zvedavosť bola v istom zmysle silnejšia ako strach. Nemohol som vydržať pod mostíkom, nuž som znova vyliezol na násyp cesty a schoval som sa za krovie, odkiaľ som dovidel na cestu pred našimi dverami. Ledva som sa tam učupil, už sa zjavili naši nepriatelia; boli siedmi alebo ôsmi, všetci utekali, nerovnomerne dupotajúc po ceste. Chlap s lampášom bežal niekoľko krokov vopred, traja chlapi bežali vedno a držali sa za ruky; aj cez hmlu som rozoznal, že ten prostredný medzi nimi je slepý žobrák. V nasledujúcej chvíli sa ozval jeho hlas, ktorý ma presvedčil, že som sa nemýlil.

"Vyvaľte dvere!" zakričal.

"Rozkaz, pane!" odpovedali mu dva-tri hlasy; nato sa zhŕkli k hostincu, chlap s lampášom za nimi. Potom som videl, ako sa zarazili a začali hovoriť tichšie, akoby boli prekvapení, že sú dvere otvorené. No neotáľali dlho, lebo slepec začal dávať nové rozkazy. Kričal čoraz silnejším a vyšším hlasom, akoby sa rozpaľoval žiadostivosťou a zlosťou. "Dnu, dnu, dnu!" zrúkol na nich a začal im nadávať, že sú pomalí.

Štyria či piati zaraz počúvli, dvaja ostali na ceste s hrozným slepcom. Chvíľu bolo ticho, potom sa ozval výkrik prekvapenia a akýsi hlas zavolal z domu:

"Bill je mŕtvy!"

Ale slepec znova zaklial, aby sa toľko nebabrali.

"Voľaktorý ho prekutajte, vy mamľasi, a ostatní vybehnite hore po truhlicu!" zakričal.

Počul som, ako dupocú hore našimi starými schodmi, až sa celý dom otriasa. Zakrátko sa ozvali nové výkriky úžasu, okno kapitánovej izby sa otvorilo tak prudko, že sa z neho s rinčaním zosypalo sklo; ktorýsi chlap sa nahol z obloka, v mesačnom svite som mu videl hlavu a plecia, a zavolal na slepého žobráka, stojaceho na ceste pod ním:

"Počuj, Pew, tí už tu boli pred nami! Ktosi už obrátil celú truhlicu hore nohami!"

"Je to tam?" zreval.

"Sú tam peniaze."

Slepec zaklial, že čo tam po peniazoch.

"Myslím Flintove papiere," zakričal.

"Tie tu nikde nevidíme," odvetil mu chlap.

"Počujte, nemá ich Bill pri sebe?" zakričal znova slepý žobrák.

Nato zo dverí hostinca vyšiel iný chlap, bezpochyby ten, čo mal prezrieť kapitánovu mŕtvolu. "Billa som už poriadne prekutal," ohlásil, "ale nič som nenašiel."

"Tak ich vzali tí ľudia z hostinca, iste ten chlapčisko. Och, mal som mu oči vylúpnuť!" vrieskal slepec. "Veď tu boli ešte pred chvíľou, mali dvere zavreté na závoru, keď som proboval vojsť. Za nimi, chlapci, pohľadajte ich!"

"Pravdaže tu boli, veď tu nechali svetlo," zavolal chlap z obloka.

"Bežte za nimi a nájdite ich! Prekutajte celý dom!" zopakoval Pew a pobúchal palicou po ceste.

Potom nastal po celom našom starom hostinci veľký zhon; chlapi dupotali ťažkými krokmi hore-dolu, prevracali nábytok, kopali do dverí, až sa to ozývalo v okolitých skalinách; potom jeden za druhým vychádzali na cestu a oznamovali, že nás nikde nemôžu nájsť. A práve vtedy sa ozvalo také isté zahvízdnutie, aké vyplašilo mňa s mamkou od peňazí mŕtveho kapitána, no teraz v nočnom tichu znelo zreteľnejšie a opakovalo sa dva razy. Predtým som sa nazdal, že je to slepcov signál, ktorým vyzýva svoju bandu do útoku; no teraz som zistil, že je to signál z vŕšku smerom od dediny, a podľa toho, ako zapôsobil na pirátov, som usúdil, že ich má varovať pred blížiacim sa nebezpečenstvom.

"To je Dirk," povedal ktorýsi. "Dva razy! To znamená, že sa musíme pohnúť, kamaráti."

"Pohnúť sa, ty nemehlo!" okríkol ho Pew. "Dirk bol odjakživa pochabý a zbabelý, nevšímajte si ho! Musia sa skrývať niekde nablízku, nemohli ujsť ďaleko. Máte ich kdesi pod rukou, len sa rozbehnite a pohľadajte ich, vy psi! Och, na môj dušu," vykríkol, "keby som tak mal oči!"

Zdalo sa, že táto výzva ako-tak zaúčinkovala, lebo dvaja zbojníci začali hľadať na okolí a prekutávať krovie, ale zrejme im to nebolo veľmi po vôli, lebo sa ustavične obzerali, či nehrozí nebezpečenstvo; ostatní nerozhodne stáli na ceste.

"Máte na dosah ruky tisíce, vy blázni, a ani sa nepohnete! Ak to nájdete, budete bohatí ako králi. Viete dobre, že to musí byť tu, ale stojíte tu ako drúky! Ani jeden z vás sa neosmelil ukázať Billovi na oči, iba ja, hoci som slepý! A pre vás mám stratiť takú možnosť! Mám zostať biednym potulným žobrákom a drankať kde-tu hlt rumu, keď sa môžem prevážať na koči! Keby ste mali aspoň toľko smelosti ako chrobák, ešte by ste ich mohli chytiť!"

"Čo nás po tom, veď sme našli dublóny!" zahundral jeden.

"Akiste tú prekliatu vec voľakde schovali," ozval sa druhý. "Vezmi si dukáty, a nevrieskaj."

No tieto poznámky - najmä slovo "vrieskať" - tak rozzúrili slepca, že sa celkom prestal ovládať, bil palicou voslep napravo i naľavo a nejedného poriadne začiahol.

Nato aj oni začali kliať slepému mrzákovi, vyhrážali sa mu hnusnými slovami a usilovali sa zachytiť palicu a vytrhnúť mu ju z rúk, ale márne. Táto ruvačka nás zachránila, lebo kým sa Bill, ozval sa spoza vŕška od dediny iný zvuk - dupot cválajúcich koni. Skoro súčasne sa ozval z krovia pri ceste výstrel z pištole. Zrejme to bolo znamenie najväčšieho nebezpečenstva, lebo piráti sa razom dali na útek a rozpŕchli sa na všetky strany: jeden popri zátoke k moru, druhý krížom cez kopec a tak aj ostatní. Po chvíli nebolo po nich ani chýru a na ceste ostal iba slepec. Opustili ho, neviem, či preto, že sa mu chceli pomstiť za bitku a nadávky. Tak či onak, zaostal za nimi, behal hore-dolu po ceste ako pomätený, habkajúc okolo seba a vykrikujúc na kamarátov. Napokon sa zvrtol nesprávnym smerom a bežal pár krokov pomimo mňa smerom k dedinke a kričal:

"Johnny, Čierny Pes, Dirk, neopúšťajte kamaráta, chlapci, nenechajte ma tu!"

Vtedy už bolo počuť dupot koni celkom blízko; štyria či piati jazdci sa zjavili v mesačnom svite a cvalom uháňali dolu svahom.

Slepec zbadal, že sa zmýlil, zvrieskol, zvrtol sa a utekal nazad - ale rovno do priekopy. Skotúľal sa do nej, no v okamihu bol na nohách, znova sa rozbehol ako bez duše a vbehol rovno pod najbližšieho z cválajúcich koni.

Jazdec sa mu pokúsil vyhnúť, ale márne. Pew sa zrútil s výkrikom rozliehajúcim sa ďaleko do noci. Konské kopytá sa zaborili do neho a rozgniavili ho. Zvalil sa nabok, pomaly sa prevrátil dolu tvárou a viac sa nepohol.

Vyskočil som a zavolal na jazdcov. Tí už zastavovali kone, zdesení takýmto nešťastím. Čochvíľa som ich spoznal. Ako posledný pricválal za nimi chlapec, ktorého poslali z dedinky po doktora Liveseyho; ostatní boli colníci, ktorých stretol ešte cestou ta, a našťastie sa dovtípil vrátiť sa hneď s nimi. Colný inšpektor Dance sa už dopočul o plachetnici v zátoke zvanej Čajkino hniezdo, nuž sa práve tejto noci vybral s hliadkou k nášmu hostincu - a iba tejto zhode okolností sme s mamkou mohli ďakovať za záchranu pred smrťou.

Pew bol mŕtvy, na mieste mŕtvy. Mamku sme dopravili do dedinky a troškou studenej vody a voňavej soli sme ju zakrátko prebrali; nebolo jej už nič od hrôzy, čo tejto noci prežila, iba čo ustavične bedákala, že si nestačila vziať aj ostatok kapitánovej dlžoby. Inšpektor odcválal s hliadkou čo najrýchlejšie k Čajkinmu hniezdu; tu museli zosadnúť z koni, po hmate zostupovať dolu úžľabinou, viesť kone za uzdu a zavše ich aj pridržiavať, a ustavične dávať pozor, aby ich piráti zákerne neprepadli; preto neboli veľmi prekvapení, keď zišli k zátoke a videli, že pirátska plachetnica už odrazila od brehu, hoci ešte nebola ďaleko. Inšpektor zavolal na chlapov na plachetnici, ale odtiaľ mu ktosi odpovedal, aby sa veľmi nevytŕčal, ak nechce okúsiť olova, a vtom mu už aj zahvižďala guľka tesne popri pleci. Zakrátko plachetnica oboplávala malý výbežok a zmizla. Inšpektor Dance zostal tam, ako sám povedal, "ako ryba na suchu" a mohol urobiť už len to, že poslal jedného zo svojich mužov so správou do B., aby dal výstrahu strážnej lodi. "Ale to už beztak nemá význam," povedal. "Zmizli - a bodka. No aspoň tomu sa teším," doložil, "že som pánu Pewovi stúpil na kurie oká," medzitým si totiž vypočul môj príbeh.

Vrátil som sa teda vedno s ním do hostinca U admirála Benbowa; neviete si ani len predstaviť, v akom spustošenom stave sme ho našli. V zúrivom zhone za mnou a za mamkou postŕhali tí zbojníci všetko, ešte aj hodiny zo steny, a hoci nevzali skoro nič okrem kapitánovho vrecúška a zopár strieborniakov z priečinka, zaraz som

videl, že sme celkom ožobráčení. Inšpektor Dance si nijako nevedel vysvetliť, prečo to urobili.

"Vravíš, že vzali peniaze? Nuž ale, chlapče, čo ešte hľadali, aké cennosti? Ešte viac peňazí, či čo?"

"Nie, pán inšpektor, myslím, že nehľadali peniaze," odvetil som. "Tak sa mi vidí, že to, čo tak zúrivo hľadali, mám u seba, toť v náprsnom vrecku. A aby som povedal pravdu, rád by som to uložil do bezpečia."

"Pravdaže, chlapče, máš celkom pravdu," povedal mi. "Vezmem to, ak chceš..."

"Myslel som, že hádam doktor Livesey..." začal som.

"Veľmi správne," prerušil ma veselo, "veľmi správne - je to gentleman a správny úradník. No a keď už sme pri tom, hádam by som ta mohol zájsť i ja a podať správu buď jemu, alebo sudcovi. Slepec zomrel, keď už bolo po všetkom. Nie že by som ho ľutoval, ale predsa len zomrel a ľudia by to ľahko mohli prekrútiť proti colníkovi jeho veličenstva. Počuj, chlapče, ak chceš, vezmem ťa so sebou."

Srdečne som sa mu poďakoval za ochotu a pobrali sme sa vedno do dedinky, kde zostali kone.

Kým som rozpovedal mamke, čo zamýšľam, boli všetci v sedle.

"Dogger," povedal inšpektor Dance jednému zo svojich mužov, "vy máte dobrého koňa, vezmite tohto šuhaja k sebe!"

Len čo som bol na koni a chytil som Doggera za opasok, inšpektor dal povel a celá skupina sa rozbehla rezkým cvalom k domu doktora Liveseyho.
------------------------------------
Kapitola 6

KAPITÁNOVE PAPIERE

Celou cestou sme uháňali cvalom, kým sme nezastali pred domom doktora Liveseyho. Vpredu bolo tma. Inšpektor Dance mi kázal zoskočiť a zaklopať na dvere; Dogger mi pridržal strmeň a pomohol mi zísť z koňa. Len čo som zaklopal, hneď mi prišla otvoriť slúžka.

"Je pán doktor Livesey doma?" spýtal som sa.

Odvetila mi, že nie; prišiel vraj domov popoludní, ale potom odišiel do kaštieľa na večeru a zostane celý večer u pána Trelawneyho.

"Teda ideme ta, chlapci," povedal inšpektor Dance.

Do kaštieľa nebolo ďaleko, nuž som nesadol na koňa, ale bežal som popri Doggerovi až k bráne veľkej starej záhrady a ďalej hore dlhou, pustou alejou, ožiarenou mesačným svitom, až na miesto, kde sa medzi stromami beleli budovy kaštieľa. Inšpektor Dance zosadol z koňa a vzal ma so sebou. Len čo povedal, kto je, hneď nás vpustili do domu.

Sluha nás viedol chodbou pokrytou kobercami až do veľkej knižnice, obstavenej skriňami plnými kníh. Na skriniach boli busty. Trelawney a doktor Livesey sedeli s fajkami pri blčiacom kozube.

Ešte nikdy som nevidel Trelawneyho tak zblízka. Bol to urastený muž, vysoký vyše šesť stôp, plecitý, s výraznou energickou tvárou, ošľahanou a zbrázdenou dlhým cestovaním po svete. Veľmi živo pohyboval výraznými čiernymi obrvami, takže sa zdalo, že je prudkej povahy - nie síce zlostný, ale prchký a panovačný.

"Poďte ďalej, pán Dance," privítal ho veľmi dôstojne a priateľsky.

"Á, dobrý večer, pán Dance," pozdravil ho doktor a kývol hlavou. "Dobrý večer aj tebe, priateľ Jim. Čo dobré vás sem doviedlo?"

Inšpektor sa postavil do pozoru a rozpovedal celú udalosť, akoby odriekal naučenú úlohu; to ste mali vidieť, ako sa obidvaja páni nahýnali dopredu, pozerali jeden na druhého a zabudli aj fajčiť, tak ich to prekvapilo a zaujímalo. Keď počuli, ako sa moja mamka vrátila do hostinca, doktor Livesey sa buchol po stehnách a statkár zvolal "bravo!", pričom si zlomil dlhú fajku na mriežkach kozuba. Pán Trelawney (tak sa zeman volal, ako sa iste pamätáte) už predtým vstal zo stoličky a chodil hore-dolu po izbe; doktor, akoby chcel lepšie počuť, sňal si z hlavy napudrovanú parochňu, nehybne sedel a načúval; vyzeral veľmi čudne s čiernymi nakrátko ostrihanými vlasmi.

Napokon pán Dance dorozprával svoj príbeh.

"Pán Dance," povedal mu Trelawney, "ste naozaj znamenitý človek. A že ste skočili s koňom na toho divého zlosyna, to pokladám za záslužný čin, akoby ste rozmliaždili švába. A Hawkins je tiež bystrý chlapec, ako vidím. Hawkins, zazvonil by si láskavo tamtým zvoncom? Pán Dance si vypije trošku piva."

"Nuž tak, Jim, teda tú vec, čo ju tak zháňali, máš u seba, však?"

"Tu je, pán doktor," a podal som mu balíček vo voskovanom plátne.

Doktor si ho pozrel, akoby ho svrbeli prsty otvoriť balíček, no neurobil to, lež pokojne ho vopchal do vrecka svojho kabáta.

"Pán Trelawney," povedal doktor, "keď Dance vypije pivo, musí sa vrátiť do služby, ale Hawkins môže zostať tu. Nech prenocuje u mňa a, ak dovolíte, navrhol by som, aby si zajedol, hoci studenú paštétu."

Dali mi teda priniesť veľkú holubaciu paštétu. Keď mi ju položili na malý stolík, navečeral som sa s chuťou, lebo som bol lačný ako vlk. Inšpektorovi Danceovi ešte povedali zopár lichotivých slov a potom ho prepustili.

"Nuž tak, pán Trelawney," ozval sa doktor.

"Nuž tak, Livesey," povedal súčasne aj zeman.

"Po jednom, po jednom," rozosmial sa doktor Livesey. "Myslím, že ste už počuli o tom chýrnom Flintovi?"

"Že či som počul!" zvolal zeman. "Vraj či som počul! Veď to bol najkrvilačnejší pirát všetkých čias! Čierna Brada bol oproti Flintovi nevinné bábätko. Španieli sa ho tak báli, že som, na môj veru, dakedy bol aj hrdý, že je Angličan. Raz som na vlastné oči videl jeho horné plachty, bolo to neďaleko Trinidadu, ale náš zbabelý kapitán, taký prepitý ožranisko, s ktorým sme sa plavili, sa rýchlo vrátil - veru tak, pán môj, vrátil sa do Port of Spain!"

"Nuž, ja som už počul o ňom i tu v Anglicku," povedal doktor. "No ide o to, či mal dajaké peniaze?"

"Peniaze!" vykríkol Trelawney. "Vari ste nepočuli? Čo inšie tí oplani zháňajú, ak nie peniaze? Čo inšie tých zaujíma okrem peňazí? Pre čo iné by riskovali svoje lotrovské životy, ak nie pre peniaze?"

"To sa čoskoro dozvieme," odvetil doktor. "Ale vy ste taký zápalistý a tak sa rozrečníte, že sa človek pri vás nedostane k slovu. Ja by som rád vedieť iba toto: povedzme, že mám tu vo vrecku nejaký kľúč, pomocou ktorého by sa dalo nájsť miesto, kde Flint zakopal svoj poklad: čo myslíte, aký veľký môže byt ten poklad?"

"Aký veľký, pán môj?" zvolal Trelawney. "Taký ohromný, že keby som mal kľúč, o ktorom vravíte, dám v bristolských dokoch vystrojiť loď, vezmem vás i toť Hawkinsa so sebou a nájdeme ten poklad, i keby sme ho mali hľadať celý rok!"

"Výborne," povedal doktor. "Nuž teda, ak Jim nemá nič proti tomu, otvoríme tento balíček," a vyložil ho pred seba na stôl.

Balíček bol dôkladne zašitý, takže doktor musel vytiahnuť svoju tašku s nástrojmi a rozstrihať švíky lekárskymi nožničkami. V balíčku boli dve veci: akási knižka a akási zapečatená listina.

"Najprv si prezrieme knižku," poznamenal doktor.

Len čo ju otvoril, zeman a ja sme mu zvedavo nazerali ponad plece; doktor totiž prívetivo kývol na mňa, aby som prešiel k nim spoza bočného stolíka, kde som večeral, a aby som sa s nimi pokochal v napínavom objave. Na prvej strane boli len akési haky-baky, ako keď človek chytí do ruky pero len tak z dlhej chvíle alebo aby sa pocvičil. Jedna z čarbaníc bola taká istá, akú mal kapitán vytetovanú na ruke: "Billymu Bonesovi jeho láska"; potom tam bolo: "Pán W. Bones, prvý dôstojník", "Nikdy viac rum", "Dostal to pri Palm Key" a podobné táraniny, zväčša len jednotlivé, nezrozumiteľné slová. Nemohol som premôcť zvedavosť, kto asi bol ten, ktorý "to dostal", a čo vlastne dostal; najskôr nôž do chrbta...

"Z toho sa veľa nedozvieme," povedal doktor Livesey.
Ďalších desať či dvanásť strán bolo vyplnených čudnými zápismi. Na jednom konci každého riadka bol dátum a na druhom konci i peňažná suma ako v obyčajných účtovných knihách, ale namiesto slovného označenia bol medzi obidvoma číslicami iba rôzny počet krížikov. Napríklad pri dátume "12. júna 1745" bola zapísaná suma "70 libier", ktorú zrejme komusi vyplatili, ale účel platby bol označený iba šiestimi krížikmi. Pravda, v niektorých riadkoch bolo pripísané aj meno miesta, napríklad "pri Caracase", alebo iba zápis zemepisnej šírky a dĺžky, napríklad: ,,62° 1720".

Zápisy sa viedli takmer dvadsať rokov a súčet jednotlivých položiek postupom času vzrastal; konečný súčet bol päť či šesť ráz spočítaný chybne, prečiarknutý a ku konečnému číslu boli pripísané tieto slová: "Bones, jeho kôpka.

"Nemá to ani hlavy, ani päty," povedal doktor Livesey.

"Ale veď je to jasné ako biely deň!" zvolal Trelawney. "Je to účtovná kniha toho psa zlodejského. Tie krížiky znamenajú mená lodí alebo miest, ktoré potopili alebo vyplienili. Sumy znamenajú podiel toho oplana, a kde sa obával nejasností, tam ešte pripísal nejakú vysvetlivku. Tuto, hľa, vidíte, ,pri Caracase: pri tom pobreží akiste zničili nejakú nešťastnú loď. Beda nešťastníkom, čo sa na nej plavili: jej vrak iste dávno zarástol koralmi."

"Veru tak!" prisvedčil doktor. "Vidíte, čo sa človeku môže prihodiť na cestách! Veru máte pravdu! A sumy ustavične vzrastajú podľa toho, ako postupoval v hodnosti."

V knižke toho ináč nebolo veľa, iba niekoľko údajov o zemepisných polohách miest a tabuľka na preratúvanie francúzskych, španielskych a anglických peňazí na rovnakú hodnotu.

"Ten veru nebol z tých, čo sa dajú oklamať," zvolal doktor.

"No a teraz si pozrime to ďalšie," povedal zeman.

Listina bola na niekoľkých miestach zapečatená náprstkom namiesto pečatidla - možno tým istým náprstkom, čo som našiel v kapitánovom vrecku. Doktor veľmi opatrne zlomil pečate a z papiera vypadla mapka akéhosi ostrova s označením zemepisnej šírky a dĺžky, s údajmi o najsúcejších prístavištiach na ňom, o menách vŕškov, zátok a ústí a so všetkými podrobnosťami pre

bezpečné zakotvenie lode pri brehoch ostrova. Ostrov bol asi devät míľ dlhý a päť míľ široký, na mape vyzeral ako nejaký tučný drak, stojaci na zadných nohách; mal dva dobre kryté prístavy, v strednej časti ostrova bol vrch označený menom Ďalekohľad. Potom boli na mapke ešte nejaké poznámky, zrejme pripísané neskoršie; nápadné boli najmä tri krížiky, vpísané červeným atramentom. Dva boli zaznačené v severnej časti ostrova a jeden v juhozápadnej; vedľa toho posledného boli pripísané drobným, ale čitateľným písmom, veľmi odlišným od kapitánovho trasľavého rukopisu, tieto slová:

"Hlavná časť pokladu je tu."

Na zadnej strane mapky boli tým istým písmom pripísané tieto vysvetlivky:

Vysoký strom, sedlo Ďalekohľadu, smer na S od SSV.

Ostrov kostier VJV smer na V.

Desať stôp.

Strieborné prúty sú ukryté v severnej skrýši; nájdeš ju smerom k východnému kopcu, desať siah južne od čierneho brala, stojac tvárou k nemu.

Zbrane možno ľahko nájsť v piesočnatom kopci,
S koniec severného kraja ústia, smerom na V a štvrť stupňa S.

J. F.

A to bolo všetko. Hoci to bolo veľmi stručné a mne úplne nezrozumiteľné, Trelawney a doktor Livesey sa náramne zaradovali.

"Livesey," povedal zeman, "to vaše biedne remeslo musíte teraz zavesiť na klinec; zajtra idem do Bristolu. O tri týždne - ba čo o tri týždne? O dva týždne, o desať dní budeme mať výbornú loď, pán môj, a najvyberanejšiu posádku v celom Anglicku. Hawkins pôjde s nami ako plavčík. Bude z teba výborný plavčík, Hawkins! A vy, Livesey, budete lodným lekárom,- ja budem admirálom! Vezmeme i Redrutha, Joycea a Huntera. Budeme mať priaznivý vietor, plavba nám rýchlo ubehne. To miesto nájdeme celkom ľahko - a tam je toľko peňazí, že sa nimi môžeme kŕmiť, váľať sa v nich a rozhadzovať ich až do smrti."

"Dobre, Trelawney," povedal doktor, "idem teda s vami a stavím sa, že iste pôjde aj Jim a že sa na neho možno spoľahnúť. Obávam sa iba jedného človeka..."

"A ktože je to?" zvolal Trelawney. "Povedzte mi jeho meno!"

"Vy," zavrátil ho doktor, "lebo neviete držať jazyk za zubami. Nie sme jediní, čo vedia o tejto listine. Nezabúdajte, že chlapíci, čo dnes večer prepadli hostinec, sú smelí, na všetko odhodlaní zurvalci, aj tí, čo ostali na plachetnici, ale aj iní, čo sú hádam neďaleko, hoci sú teraz v tiesni, jednako sa všetci do jedného spoliehajú na to, že práve oni získajú tie peniaze. Nikto z nás nesmie chodiť sám, kým nevyplávame na more. Jim a ja zostaneme zatiaľ vedno. Keď pôjdete do Bristolu, vezmite so sebou Joycea a Huntera, a nikto z nás nesmie ani len muknúť o tom, čo sme našli."

"Livesey," odpovedal Trelawney, "vy máte vždy úplnú pravdu. Budem mlčať ako hrob."
------------------------------------
Časť druhá

LODNÝ KUCHÁR
------------------------------------
Kapitola 7

IDEM DO BRISTOLU

Prípravy na plavbu trvali dlhšie, než si to Trelawney predstavoval, a ani jeden z našich pôvodných plánov - ani len plán doktora Liveseyho, aby som zatiaľ ostal pri ňom - sa nedal uskutočniť tak, ako sme zamýšľali. Doktor musel zájsť do Londýna pohľadať lekára, ktorý by ho zastupoval; Trelawney mal plné ruky práce v Bristole; a ja som zatiaľ žil v kaštieli pod opaterou starého Redrutha, jeho správcu, takmer ako väzeň, ale s hlavou preplnenou snami o plavbe a najčarovnejšími predtuchami o nevídaných ostrovoch a dobrodružstvách. Celé hodiny som vysedával nad mapou a pamätal som si už všetky jej podrobnosti. A keď som sedel pri ohni u gazdinej, v duchu som sa plavil k onomu tajomnému ostrovu zo všetkých strán, skúmal som každú piaď jeho pôdy, tisíc ráz som liezol na vrch nazývaný Ďalekohľad a z jeho temena som sa kochal čarovnými a rozmanitými výhľadmi. Raz som si predstavoval, že na ostrove je plno divochov, s ktorými musíme bojovať, inokedy nás prenasledovali nebezpečné zvery; no vo všetkých týchto vidinách sa mi nikdy nestalo nič také úžasné a tragické ako v príhodách, ktoré sme potom zažili v skutočnosti.

Takto sa míňali týždne - až konečne jedného krásneho dňa prišiel list, adresovaný doktorovi Liveseymu, s poznámkou: "V prípade jeho neprítomnosti nech tento list otvorí Tom Redruth alebo mladý Hawkins." Poslúchli sme teda a dozvedeli sme sa - či vlastne len ja

som sa dozvedel, lebo starý správca vedel bežne čítať iba tlačené písmo - tieto dôležité správy:

Bristol, hostinec U starej kotvy, dňa 1. marca 17..

Milý Livesey,

keďže neviem, či ste už v kaštieli, alebo ešte v Londýne, posielam tento list dvojmo, na obidve miesta. Loď je už kúpená i vystrojená. Kotví v prístave, pripravená na plavbu. Krajší škuner si ani predstaviť nemožno - malé dieťa by ho mohlo ovládať; má dvesto ton a volá sa Hispaniola. Kúpil som ho prostredníctvom svojho starého priateľa Blandlyho, ktorý sa vo všetkom osvedčil ako úžasný chlapík. Tento obdivuhodný človek pracoval pre mňa ako otrok, no môžem povedať, že takisto sa správali všetci v Bristole, len čo začuli o cieli našej plavby - totiž o poklade.

"Počujte, Redruth," prestal som čítať list a oslovil som správcu, "toto sa doktorovi Liveseymu nebude páčiť. Pán zeman tam kadečo porozprával."

"No a čože je na tom?" zahundral správca. "To by bola pekná vec, aby pán Trelawney pre doktora Liveseyho už nemohol ani rozprávať, hm!"

Viac som sa nenamáhal vysvetľovať a čítal som súvislé ďalej.

Blandly sám našiel Hispaniolu a vedel to tak zaonačiť, že ju dostal naozaj za babku. Podaktorí ľudia v Bristole síce mrzko ohovárajú Blandlyho a nehanbia sa vyhlasovať o ňom, že tento poctivý človek by vraj za peniaze urobil hocičo na svete a že Hispaniola vlastne patrila jemu a predal mi ju ukrutne draho, no to sú celkom zrejmé klebety. Ale nikto sa neopováži odškriepiť, že loď je skutočne znamenitá.

Až dosiaľ išlo všetko náramne hladko. Robotníci, povrazníci - a čo ja viem kto ešte - pracovali náramne pomaly, ale časom sa to zlepšilo. Najviac starostí mi robila posádka. Chcel som mat asi dvadsať ľudí - na obranu proti domorodcom, pirátom a tým potvorským Francúzom - ale musel som sa čertovsky namáhať, kým som ich ako-tak pozháňal aspoň pol tucta; no potom mi obdivuhodná náhoda priviedla do cesty práve takého človeka, akého som hľadal.

Stál som v lodenici a celkom náhodou som sa s ním dal do reči. Zistil som, že je to starý morský vlk; na suchej zemi mu vraj akosi neslúži zdravie, nuž by sa rád dostať na more aspoň ako kuchár. Povedal mi, že aj toho rána sa zatáral k vode iba preto, aby sa nadýchal slaného morského vzduchu.

To ma náramne dojalo - aj vás by bolo - nuž som ho už zo samého súcitu hneď najal ako lodného kuchára. Volá sa Dlhý John Silver a má len jednu nohu, ale to som pokladal priam za odporúčanie, lebo vraj prišiel o nohu v boji za vlasť pod velením nesmrteľného Hawka. A nemá ani penziu. Predstavte si, Livesey, v akých strašných časoch žijeme!

Nuž a vtedy som si myslel, že som našiel iba kuchára, ale zakrátko sa ukázalo, že som objavil celú posádku. So Silverom sme za niekoľko dní zohnali kompániu takých vyberaných morských vlkov, že si to nemôžete ani len predstaviť: na prvý pohľad nevyzerajú vábivo, ale sú to smelí chlapi, ako som usúdil podľa ich tvárí. Uisťujem vás, že s nimi by sme mohli bojovať aj proti fregate.

Dlhý John už prepustil dvoch z tých šiestich či siedmich, čo som už najal. V okamihu mi vysvetlil, že sú to obyčajní zelenáči, ktorí by nám pri takom dôležitom dobrodružstve boli iba na oštaru.

Teším sa skvelému zdraviu, mám výbornú náladu, jedávam s chuťou ako vlk, spávam ako drevo a k úplnej poteche mi chýba už len to, aby som počul, ako moji lodníci dupocú okolo navíjadiel. Hor sa na more! Čo tam po poklade! More je také nádherné, že sa mi z toho krúti hlava. Nuž tak, Livesey, príďte rýchlo! Nestrácajte ani hodinu, ak ma máte radi! Mladý Hawkins nech sa hneď ide rozlúčiť s matkou; Redruth nech ho odprevadí ako stráž; a potom nech obidvaja uháňajú plnou parou do Bristolu.

John Trelawney

P. S. - Ešte som vám nepovedal, že Blandly - mimochodom: ak by sme sa nevrátili do konca augusta, pošle za nami pomocnú loď - mi už našiel výborného chlapíka za kapitána: trochu ma mrzí, že je to nepoddajný človek, ale ináč je to v každom ohľade hotový poklad. Dlhý John Silver vykutral kdesi veľmi súceho prvého dôstojníka, volá sa Arrow. Mám aj loďmajstra, ktorý dáva rozkazy píšťalkou, takže to na našej krásnej Hispaniole bude vyzerať ako na naozajstnej vojnovej lodi!

Zabudol som vám povedať, že ten Silver je zámožný človek; sám som sa presvedčil, že má v banke bežný účet, ktorý nikdy neprekročil! Hostinec zatiaľ necháva na starosti svojej žene; a keďže je to žena ako dračica, nemôže nám dvom, ako starým mládencom, nikto zazlievať, keď si domyslíme, že nielen jeho zdravie, ale aj táto žena je príčinou jeho veľkej túžby po mori.

J. T.

P. P. S. - Hawkins môže zostať jednu noc u svojej matky.

J. T.

Môžete si domyslieť, ako ma tento list vzrušil. Bol som od radosti celý bez seba a strašne som opovrhoval starým Tomom Redruthom, ktorý iba hundral a bedákal. Hociktorý zo šafárov by bol vďačne šiel namiesto neho, ale zeman si vybral práve správcu a jeho vôľa bola pre všetkých zákonom: nikto okrem starého Redrutha by sa nebol opovážil ani len muknúť.

Nasledujúceho rána sme sa s Redruthom vybrali pešo k hostincu U admirála Benbowa. Mamku som našiel v dobrom zdraví a spokojnú. Kapitán, ktorý nám tak dlho bol na ťarchu, už zmizol ta, kde žiaden zlosyn nemôže nikomu ubližovať. Trelawney dal všetko opraviť, znova vymaľovať miestnosti, natrieť vývesný štít, pridal nám aj voľačo nábytku - a hlavne pre mamku utešené kreslo do výčapu. Našiel jej aj chlapca do učenia, aby nezostala bez pomoci, kým budem preč.

Keď som zazrel toho chlapca, po prvý raz som si uvedomil svoje položenie. Do tejto chvíle som myslel len na dobrodružstvá, ktoré ma čakajú, a ani raz som nepomyslel na domov, ktorý som mal opustiť; ale keď som teraz videl toho neogabaného cudzieho chlapca, ktorý mal zastávať moje miesto pri mamke, vyhŕkli mi slzy z očí. Tak sa mi vidí, že som toho neboráka dobre popreháňal, lebo sa v hostinci ešte v ničom nevyznal; mal som teda dosť príležitostí karhať a napomínať a ja som ich veru dôkladne využil.

Na druhý deň popoludní sme sa s Redruthom schystali na cestu. Rozlúčil som sa s matkou i so zátokou, kde som žil od narodenia, i s milým starým hostincom U admirála Benbowa, ktorý mi teraz bol už akosi menej milý, odkedy bol nanovo vymaľovaný. Nakoniec som si pomyslel aj na kapitána, prišlo mi na um jeho líce rozťaté šabľou, jeho klobúk s ovisnutým rohom a starý mosadzný ďalekohľad, s ktorým sa tak často potĺkal popri zátoke. O chvíľu sme zašli za roh a môj milý starý domov mi zmizol spred očí.

Poštový voz nás vzal na súmraku pri hostinci U kráľa Juraja na vresovisku. Sedel som stisnutý medzi Redruthom a tučným starým pánom; a hoci nás hegalo, natriasalo a noc bola studená, hneď sa mi začalo driemať a zakrátko som zaspal ako kus dreva, zatiaľ čo poštový voz uháňal horami-dolami, od stanice k stanici; keď som sa napokon prebudil, bolo to iba preto, že ma ktosi štuchol do rebier. Otvoril som oči a videl som, že už stojíme na akejsi mestskej ulici pred veľkou budovou a že už dávno svitlo.

"Kde sme?" spýtal som sa.

"V Bristole," odvetil Tom. "Vystupujeme."

Pán Trelawney býval v hostinci celkom dolu pri lodeniciach, aby mohol dozerať na prácu na škuneri. Zašli sme ta a veľmi som sa potešil, že nás cesta viedla popri nábreží, kde kotvilo veľké množstvo lodí všetkých možných druhov, veľkostí a národností. Na jednej si námorníci spievali pri práci; na druhej lozili vysoko v lanoví, ktoré vyzeralo zdola tenké ako pavučina. Hoci som od malička žil pri pobreží, zdalo sa mi, že som ešte nikdy nebol tak blízko mora ako teraz. Zápach dechtu a soli mi bol akýsi nový. Videl som čudesné čelá lodí; ktoré prišli z ďalekých oceánov. Okrem toho som videl veľa starých námorníkov s premastenými vrkočmi, so zlatými krúžkami v ušiach a vykrútenými bokombradami. Ani keby som bol videl práve toľko kráľov alebo arcibiskupov, nebol by som mal väčšiu radosť.

A teraz som i ja mal vyplávať na more, a to na škuneri s loďmajstrom, ktorý vydáva rozkazy píšťalkou, a s námorníkmi, ktorí nosia vrkoče a radi si pri práci spievajú; mal som vyplávať na more, plaviť sa k neznámemu ostrovu a hľadať tam zakopané poklady!

Kým som takto krásne rojčil, došli sme zrazu pred veľký hostinec, kde sme stretli pána Trelawneyho, vyobliekaného za námorného dôstojníka, v krásnej modrej uniforme; vyšiel nám oproti s rozosmiatou tvárou, nádherne napodobňujúc námornícku chôdzu.

"Á, tak už ste tu!" zvolal; "aj doktor už prišiel včera večer z Londýna. Bravo! Posádka je úplná!"

"Och, pán Trelawney," neudržal som sa, "a kedy môžeme odplávať?"

"Odplávať?" opakoval. "Odplávame zajtra ráno!"
------------------------------------
Kapitola 8

V KRČME U ĎALEKOHĽADU

Keď som sa naraňajkoval, Trelawney mi kázal zaniesť lístok adresovaný Johnovi Silverovi, majiteľovi krčmy U ďalekohľadu, a povedal mi, že to ľahko nájdem, keď pôjdem popri lodeniciach a budem usilovne hľadať malú krčmu, ktorá má na vývesnej tabuli veľký mosadzný ďalekohľad. Hneď som vyrazil, ohromne natešený, že uvidím ďalšie lode a nových námorníkov. Kliesnil som si cestu pomedzi dav a náramný stisk ľudí, vozov a batožín, lebo v lodeniciach bolo teraz najživšie, až som našiel opísanú krčmu.

Bola to malá, ale čistá krčma; vývesný štít bol nanovo vymaľovaný, na oblokoch boli čisté červené záclonky, dlážka bola vysypaná čistým pieskom. Po obidvoch stranách krčmy bola ulica a na každú stranu boli otvorené dvere, takže bolo dobre vidieť do nízkej, ale širokej miestnosti, hoci v nej bolo plno tabakového dymu.

Hostia boli zväčša námorníci a rozprávali tak nahlas, že som ostal stáť pri dverách a takmer som sa bál vojsť.

Kým som čakal, z vedľajšej izby vyšiel akýsi muž, o ktorom som si na prvý pohľad bol istý, že je to Dlhý John. Ľavú nohu mal odrezanú priam od slabiny a pod ľavou pazuchou mal barlu, ktorou narábal tak obratne, že skackal na nej ako vták. Bol vysoký a dobre urastený, mal širokú bledú tvár, ale inteligentný a usmievavý výzor. Zdalo sa, že je veľmi dobrej vôle,- pohvizdoval si, poskakujúc pomedzi stoly, každého zo známejších hostí potľapkal po pleci, alebo sa mu prihovoril veselým slovom.

Aby som povedal pravdu, od prvej chvíle, ako som sa v Trelawneyho liste dočítal o Dlhom Johnovi, som sa obával, že to hádam bude práve ten jednonohý námorník, ktorého som tak dlho vyčakával v našom hostinci. No jediný pohľad na tohto muža ma ubezpečil; videl som už kapitána i Čierneho Psa i slepého Pewa, nuž som sa nazdával, že musel byť celkom inakší ako tento čistý a veselý krčmár.

Razom som sa osmelil, prekročil prah a kráčal rovno k nemu, tam, kde práve stál, opierajúc sa o barlu, a zhováral sa s ktorýmsi hosťom.

"Vy ste pán Silver, prosím?" opýtal som sa, podávajúc mu lístok.

"Áno, šuhajko," prisvedčil, "tak sa volám. A ty si kto?" A keď uvidel zemanovo písmo, zdalo sa mi, že ho niečo zarazilo.

"Ach tak!" povedal nahlas a podal mi ruku. "Už viem: ty si náš nový plavčík, však? Som rád, že ťa poznávam!"

A zovrel mi ruku do svojej veľkej, mocnej laby.

Práve vtedy ktorýsi z hostí na druhom konci náhlivo vstal a pobral sa von. Sedel blízko dverí, teda v okamihu bol vonku na ulici, ale jeho náhlenie upútalo moju pozornosť, takže som sa mu ešte stačil prizrieť - a na prvý pohľad som ho spoznal: bol to onen chlap s loj ovitou, žltou tvárou, ktorému chýbali dva prsty a ktorý prvý prišiel za kapitánom do hostinca U admirála Benbowa.

"Och," skríkol som, "zadržte ho, to je Čierny Pes!"

"Čo ma po tom, kto to je," zvolal Silver, "ale nezaplatil! Harry, bež za ním a chyť ho!"

Jeden z tých, čo sedeli blízko dverí, sa vychytil a rozbehol sa za ním.

"Musí mi zaplatiť, i keby to bol sám admirál Hawk!" kričal Silver; potom mi pustil ruku a spýtal sa: "Čo si to povedal, kto to je? Čierny - čo?"

"Čierny Pes, pán krčmár," odvetil som. "Či vám pán Trelawney nerozprával o pirátoch? Toto bol jeden z nich."

"Akože?" zvolal Silver. "Pirát v mojom dome? Ben, utekaj pomôcť Harrymu! Teda to bol jeden z tých ničomníkov? Počuj, Morgan, to si ty s ním popíjal? Poď že sem!"

Chlap, ktorého nazval Morganom - starý šedivý a opálený námorník - podišiel pomaly k nemu, prežúvajúc tabak.

"Počuj, Morgan," povedal mu Dlhý John veľmi prísne, "ty si toho Čierneho - Čierneho Psa nikdy nevidel, však?"

"Nie veru, pán krčmár."

"Ani si mu nevedel meno?"

"Ani to nie."

"Doparoma, Tom Morgan, to je tvoje šťastie!" zvolal krčmár, "Keby si sa bol zaplietol s takým, ako bol tento, už by si mi sem viac nesmel ani vkročiť, to mi ver! A čože ti rozprával?"

"Už ani neviem, pán krčmár," odvetil Morgan.

"A čože to nosíš na krku: hlavu, či bútľavý peň?" okríkol ho Dlhý John. "Vraj už ani neviem! Ale na to sa hádam len rozpamätáš, či sa dakto s tebou zhováral, či nie? Nuž vrav, čo ti táral - o plavbách, o kapitánoch a lodiach? Vysyp to! Čo to bolo?"

"Zhovárali sme sa o preťahovaní popod kýl* (Popod kýl preťahovali lanom tých námorníkov, ktorí sa na lodi previnili; bol to dosť krutý trest.), odpovedal Morgan váhavo.

"O preťahovaní popod kýl? No, to bola zábava, to si myslím. Pakuj sa na svoje miesto, Tom, keď si taký ozembuch!"

A kým sa Morgan knísal nazad na svoju stoličku,

Silver mi pošepkal dôverným hlasom, čo som považoval priam za lichôtku.

"Je to ináč celkom poriadny človek, tento Tom Morgan, lenže je hlúpy. Nuž ale," začal znova nahlas, "počkaj že, teda Čierny Pes? Nie, nepoznám to meno, na môj dušu nie. Len sa mi marí, že som toho ničomníka už kdesi videl. Veru hej, chodieval sem s akýmsi slepým žobrákom, no pravdaže chodieval..."

"Pravdaže chodieval," povedal som, "veď ja som poznal aj toho slepca, ten sa volal Pew!"

"Teda to bol on!" vykríkol Silver, teraz už celkom vzrušený. "Pew! Naozaj sa tak volal! Ach, vyzeral ako žralok! Ak chytíme toho Čierneho Psa, ej, to bude dobrá novina pre kapitána Trelawneyho! Ben je dobrý bežec, - máloktorý námorník vie tak dobre utekať ako Ben. Len aby ho dohonil, doparoma! Teda rozprával o preťahovaní popod kýl? Veď ja ho pretiahnem!"

Kým takto neprestajne hromžil, že sa to z neho priam sypalo, ustavične skackal na barle hore-dolu po krčme, búchal rukou po stoloch a tváril sa tak rozčúlene, že by bol presvedčil aj skúseného sudcu alebo detektíva. Od tej chvíle, čo som v krčme U ďalekohľadu zbadal Čierneho Psa, znova ožili vo mne všemožné podozrenia, preto som dával dobrý pozor na kuchára. No ten bol na mňa priveľmi prefíkaný, pohotový a vtipný, takže by som dal hoci aj ruku do ohňa za nevinu Dlhého Johna Silvera, keď som videl, ako sa tí dvaja chlapi vrátili celí udychčaní a ako ich vyhrešil sťa zlodejov, keď mu povedali, že sa im utečenec stratil kdesi v tlačenici. "Namojveru, Hawkins," povedal, "je mi to čertovsky nepríjemné. Čo si pomyslí kapitán Trelawney? Akýsi prekliaty Holanďan vysedúva v mojom vlastnom dome a popíja môj rum! A vtom prídeš ty, povieš mi, čo je to za vtáka - a ja ho nechám, aby mi zdúchol rovno pred očami! Tak vidíš, Hawkins, musíš dosvedčiť pred kapitánom, ako to bolo. Viem, že si bystrý šuhaj, hoci si ešte len chlapec. Len čo si vošiel, hneď som to na tebe zbadal. No uznaj sám: čože som si mohol počať s touto starou kladou, na ktorej musím skackať? Keby som tak bol pri sile ako kedysi, raz-dva by som bol pri ňom a dolapil ho; ale takto..."

A potom sa náhle zarazil s otvorenými ústami, akoby mu čosi vhuplo do hlavy.

,,A čo útrata?" vyhŕkol. "Tri rumy! Och, bodaj ma porantalo, veď som celkom zabudol na jeho útratu!"

Klesol na lavicu a tak sa rozrehotal, až mu slzy tiekli po lícach. Ani ja som sa nezdržal smiechu: smiali sme sa - a čochvíľa sa rehotala celá krčma. "Ach, som ja len starý sprostý tuleň!" povedal nakoniec, utierajúc si slzy. "My dvaja by sme mali spolu dobre vychádzať, Hawkins, lebo teraz by ma veru hocikto mohol pokladať za neskúseného plavčíka. Čo robiť? Povinnosť je povinnosť. Nacapím si svoj starý námornícky klobúk, zájdeme vedno ku kapitánovi Trelawneymu a všetko mu rozpovieme. Lebo, aby si vedel, Hawkins, toto tí je vážna vec! Ani ty, ani ja sme sa veľmi nevyznamenali. Veru tak, ani ty si nebol veľmi dôvtipný - ja tiež nie, - obidvaja sme to zbabrali. Bodaj ho roztrhlo! Ale ten žart s útratou sa mu vydaril!"

A znova sa rozrehotal, ale tak od srdca, že som sa i ja musel pridať, hoci sa mi to celé nevidelo také smiešne ako jemu.

Kým sme prešli po nábreží, veľmi pútavo ma zabával: rozprával mi o lodiach, okolo ktorých sme kráčali, čo sa na nich robí, ako jednu z nich vykladajú, druhú nakladajú, tretiu chystajú na plavbu a podchvíľou zamiešal do toho nejakú vtipnú historku o lodiach alebo námorníkoch, alebo mi opakoval rôzne námornícke výrazy, aby som si ich dobre zapamätal. Napokon sa mi

začalo pozdávať, že si ani nemožno želať lepšieho spoločníka na lodi.

Keď sme prišli do hostinca, našli sme tam Trelawneyho a doktora Liveseyho sedieť pri krčahu piva a pri hriankach; boli vystrojení na inšpekčnú návštevu na škuner, nuž sa posilňovali na cestu.

Dlhý John im podrobne rozpovedal celý príbeh s pirátom; hovoril veľmi živo a pravdivo. Každú chvíľu sa odvolával na mňa: "Všakže to bolo tak, Hawkins?" a ja som zakaždým musel s čistým svedomím prisvedčiť. Obidvoch pánov mrzelo, že Čierny Pes uvrzol, ale všetci sme uznávali, že sa nedalo nič robiť; a nakoniec, keď mu vyslovili svoje uznanie, Dlhý John vzal barlu a odišiel.

"Dnes popoludní do štvrtej nech sú všetci na palube!" zavolal za ním Trelawney.

"Rozkaz, pán kapitán," zakričal kuchár na odchode.

"Počujte, Trelawney," povedal doktor Livesey, "vcelku veľmi neverím tým vašim objavom, ale musím povedať, že tento John Silver sa mi páči."

"To je znamenitý chlapík," vyhlásil Trelawney.

"No a teraz by hádam aj Jim mohol ísť s nami na loď, však?" doložil doktor.

"Pravdaže môže," povedal Trelawney. "Vezmi si klobúk, Hawkins, a ideme si pozrieť loď."
------------------------------------
Kapitola 9

ZBRANE A PUŠNÝ PRACH

Hispaniola kotvila dosť ďaleko, takže sme sa museli člnom prepletať popod čelá a popri kormách mnohých lodí, ktorých laná sa podchvíľou treli o kýl nášho člna a miestami viseli vysoko nad nami. Napokon sme sa predsa len dostali až k našej lodi; len čo sme vyšli na palubu, privítal nás prvý dôstojník Arrow, počerný škuľavý starý námorník s náušnicami. Veľmi srdečne sa zhováral so zemanom, ale zanedlho som vybadal, že kapitán sa voči pánu Trelawneymu správa celkom ináč.

Kapitán bol človek prísneho výzoru; zdalo sa, že všetko na lodi ho jeduje - a čochvíľa nám to dal aj vedieť. Len čo sme zišli do kabíny, dobehol za nami jeden námorník.

"Kapitán Smollett by sa chcel s vami zhovárať, pane," povedal Trelawneymu.

"Kapitánovi som vždy k službám," odpovedal zeman. "Uveďte ho dnu."

Kapitán dozaista prišiel zároveň so svojím poslom, lebo zaraz vošiel do kabíny a zavrel za sebou dvere.

"Pán kapitán, čo mi chcete povedať? Dúfam, že je všetko v poriadku a že je loď pripravená na plavbu?"

"Nuž viete," ozval sa kapitán, "najlepšie bude hovoriť rovno, i keby som vás mal tým uraziť. Nuž tak: nepozdáva sa mi táto plavba, nepozdáva sa mi posádka a nepozdáva sa mi ani môj prvý dôstojník. To je asi všetko."

"Možno sa vám nepáči ani loď, pán kapitán?" prezvedal sa Trelawney dosť mrzuto, ako som vybadal.

,,To nemôžem povedať, lebo som ju ešte nevyskúšal," odvetil kapitán. "Vyzerá dobre stavaná. Viac zatiaľ nemôžem povedať."

"Teda sa vám asi nepáči majiteľ lode?" nadhodil Trelawney.

No tu už zasiahol doktor Livesey.

"Pozhovejte trošku," tíšil ho, "pozhovejte trošku! Takéto reči nič nenapravia, iba narobia zlú krv. Kapitán povedal alebo priveľa, alebo primálo: musíme sa priznať, že potrebujeme, aby nám podrobnejšie vysvetlil svoje výhrady. Vravíte, pán kapitán, že sa vám nepáči táto výprava: a to prečo?"

"Nuž viete, najali ma, ako sa vraví, so zapečatenými rozkazmi: to znamená, že mám viesť túto loď tam, kam mi jej majiteľ rozkáže," povedal kapitán. "To by ešte zbavilo, ale teraz vidím, že každý obyčajný námorník vie o výprave viac ako ja. Tvrdím, že to nie je správne. Čo vy na to?"

"Nie je to správne," odvetil doktor Livesey, "súhlasím."

"A ďalej sa dozvedám," pokračoval kapitán, "že ideme hľadať akýsi poklad - počul som to od svojho vlastného mužstva, aby ste vedeli! Nuž, taký poklad je háklivá vec! Nemám rád plavby za pokladmi, nech sú už akékoľvek, a nadovšetko ich nemám rád, keď majú byť tajné, a jednako (prepáčte, pán Trelawney), aj papagáj vie o tom tajomstve." "Vari Silverov?" spýtal sa Trelawney.

"Nie, to sa len tak vraví," povedal kapitán, "chcem tým povedať, že o tom každý tára. Tak sa mi vidí, páni, že ani jeden z vás nevie, do čoho sa púšťa, ale poviem vám, podľa mojej mienky tam pôjde o život a ťažko z toho bude vyviaznuť."

"To je všetko jasné a hádam aj dosť pravdivé," odvetil doktor Livesey.

"Podujali sme sa na nebezpečnú výpravu, ale nie sme

takí nevedomí, ako si myslíte. A ďalej vravíte, že sa vám nepozdáva posádka: vari to nie sú dobrí námorníci?"

"Nepozdávajú sa mi, pane," odpovedal kapitán Smollett. "A keď sme už pri tom, myslím, že som mal sám vyberať ľudí do posádky."

"To ste vari mali," pripustil doktor. "Môj priateľ vás hádam mal vziať so sebou. Ale ak sa tým stala chyba, nebolo to náročky. Teda sa vám nepozdáva ani pán Arrow?"

"Veru nie, pane. Verím, že je to dobrý námorník, ale nemôže byť z neho dobrý prvý dôstojník, lebo sa priveľmi priatelí s mužstvom. Dôstojník by mal dbať na seba a nemal by popíjať s chlapmi z mužstva."

"Vari chcete povedať, že pije?" zvolal Trelawney.

"To nie," odvetil kapitán, "lenže je voči nim priveľmi kamarátsky."

"Skrátka a dobre, povedzte nám, pán kapitán, čo si vlastne želáte?" opýtal sa doktor.

"Teda ste, páni, pevne rozhodnutí podniknúť túto plavbu?"

"Skalopevné," odpovedal Trelawney.

"Nuž dobre," povedal kapitán. "Keď ste ma teda počúvali tak trpezlivo, kým som rozprával o veciach, ktoré nateraz nemôžem dokázať, dovoľte mi ešte pár slov. Mužstvo práve nakladá prach a zbrane do predného podpalubia. Ale veď máte na to celkom súce miesto pod vašou kabínou, tak prečo by ich nemohli uložiť tam? To po prvé. A potom: beriete si so sebou vlastných ľudí a tí mi vravia, že daktorí majú spávať vpredu. Prečo by ste ich nemohli umiestiť tu, vedľa svojej kabíny? To po druhé."

"Ešte dačo?" spýtal sa pán Trelawney.

"Ešte jedno," povedal kapitán. "Priveľa sa tu tára."

"Veru, až priveľa," prisvedčil doktor.

"Poviem vám, čo som počul na vlastné uši," povedal kapitán Smollett, ,,vraj máte mapku akéhosi ostrova a na tej mapke sú krížikmi označené miesta, kde sú skryté poklady; a ten ostrov vraj leží..." a tu kapitán presne udal zemepisnú šírku a dĺžku ostrova.

"Ja som to nepovedal ani živej duši!" zvolal Trelawney.

"Ale chlapi to vedia, pane," povedal kapitán.

"Livesey, to ste museli byť vy alebo Hawkins!" kričal Trelawney.

"Nezáleží na tom, kto to bol," odvetil doktor.

Videl som, že ani on, ani kapitán veľmi neveria uisťovaniu pána Trelawneyho. Prirodzene, ani ja som mu neveril, lebo náramne rád rozprával, ale myslím, že v tomto prípade skutočne hovoril pravdu a nikomu neprezradil polohu ostrova.

"Nuž, páni," pokračoval kapitán, "neviem, u koho je tá mapka, ale kladiem si podmienku, aby to zostalo v tajnosti aj predo mnou aj pred pánom Arrowom, ináč by som vás musel požiadať o prepustenie."

"Ako vidím," povedal doktor, "želáte si, aby sme to tajili a aby sme v kormovej časti lode zriadili akúsi pevnosť, obsadenú len ľuďmi môjho priateľa a vyzbrojenú všetkými zbraňami a prachom, čo máme na palube. Inými slovami, obávate sa nejakej vzbury."

"Pane," povedal kapitán Smollett, "nijako vás nechcem uraziť, ale nemáte právo vkladať mi do úst také slová. Nijaký kapitán by nesmel vyplávať na more, keby mal dostatočný dôvod povedať niečo také. A pokiaľ ide o pána Arrowa, pokladám ho za celkom statočného a takí sú aj podaktorí z mužstva, ba možno aj všetci, pokiaľ ich poznám. Lenže som zodpovedný za bezpečnosť lode i za život každého človeka na palube. Vidí sa mi, že to tu nejde celkom tak, ako by malo. A len preto vás žiadam, aby ste urobili určité opatrenia, alebo aby ste mi dali výpoveď. To je všetko."

"Kapitán Smollett," začal doktor s úsmevom, "počuli ste už dakedy bájku o hore a myši? Prepáčte mi, že to poviem tak otvorene, ale vy mi teraz pripomínate tú bájku. Stavím sa o svoju parochňu, že ste mali ešte čosi viac na mysli, keď ste vošli sem."

"Doktor, ste naozaj bystrý. Keď som vošiel sem, chcel som dať výpoveď. Vôbec som nemyslel, že ma pán Trelawney bude chcieť vypočuť."

"Veď som ani nechcel," zvolal Trelawney. "Keby tu nebol býval doktor Livesey, bol by som vás hneď poslal dočerta. No už je tak, vypočul som vás. Urobím, ako si želáte, ale veru nemám o vás najlepšiu mienku."

"Myslite si, čo sa vám páči, pane," povedal kapitán, "ale uvidíte, že som konal len svoju povinnosť."

S tým sa rozlúčil a odišiel.

"Trelawney," povedal doktor, "napriek všetkým obavám myslím, že sa vám podarilo získať na palubu dvoch statočných ľudí: tohto muža a Johna Silvera."

"Silvera, to hej," vykríkol Trelawney, "no pokiaľ ide o tohto neznesiteľného táraja, nespráva sa ako chlap, ba ani ako námorník a už vonkoncom nie ako Angličan."

"Veď uvidíme," povedal doktor.

Keď sme vyšli na palubu, chlapi už začali prenášať zbrane a prach dozadu, pokrikujúc pri práci. Kapitán a Arrow dozerali na nich.

Nové usporiadanie sa mi celkom páčilo. Na škuneri urobili zmeny: zadný koniec hlavnej časti podpalubia predelili a urobili z neho šesť kajút; tento rad kajút bol spojený s kuchyňou a s miestnosťou pre mužstvo iba úzkym priechodom na ľavej strane. Pôvodne mali v týchto šiestich kajutách spávať kapitán, pán Arrow, Hunter, Joyce, doktor a Trelawney, ale teraz sme dve z nich mali dostať ja s Redruthom a Arrow s kapitánom mali spávať v búdke pri vchode do podpalubia, ktorá bola na obidve strany taká rozšírená, že vyzerala skoro ako strážny domec. Pravda, bola veľmi úzka, ale bolo v nej dosť miesta, aby sa tam dali zavesiť dve visuté lôžka; a zdalo sa, že takéto usporiadanie sa páči aj samému prvému dôstojníkovi.
Môžbyť ani on veľmi nedôveroval posádke, ale to bol len chvíľkový dojem, lebo ako sa zakrátko dozviete, túto mienku sme si čoskoro museli zmeniť.

Všetci sme boli plne zaujatí prenášaním streliva a sťahovaním, keď prístavným člnom prišiel Dlhý John a s ním jeden či dvaja poslední námorníci.

Kuchár sa vyškriabal na palubu obratne ako opica, a keď uvidel, čo sa robí, zavolal:

"Hej, chlapci, čože sa to tu robí?"

"Prenášame prach, Jack," odpovedal mu ktosi.

"A to už prečo, doparoma" zakričal Dlhý John, "veď takto zmeškáme ranný odliv!"

"Na môj rozkaz!" povedal krátko kapitán. "Vy choďte dolu: mužstvo bude čochvíľa pýtať večeru."

"Rozkaz, pán kapitán," odpovedal kuchár, priložil ruku k čelu a hneď zmizol ku kuchyni.

"To je správny chlap, kapitán," povedal doktor.

"Možno, pane!" odvetil kapitán Smollett. "Opatrne s tým, chlapi, opatrne!" zvolal na námorníkov, ktorí prenášali prach; vtom ma zbadal, ako si prezerám dlhé deväťlibrové delo, ktoré sme dovliekli doprostred lode, a zakričal na mňa: "Hej, počuj, plavčík, bež odtiaľ! Choď ku kuchárovi a pomôž mu!"

A ako som sa ponáhľal preč, ešte som počul, ako povedal doktorovi celkom nahlas:

"Na mojej lodi sa bude merať všetkým rovnako."

Uisťujem vás, že som v tej chvíli zmýšľal celkom ako Trelawney, a z hĺbky duše som nenávidel kapitána.
------------------------------------
Kapitola 10

PLAVBA

Celú noc nám bolo naponáhlo - ukladali sme nalodené veci na určené miesta a medzitým prichádzali plné člny Trelawneyho priateľov, ako pán Blandly a iní, zaželať mu príjemnú plavbu a šťastlivý návrat. V hostinci U admirála Benbowa som nikdy nemusel urobiť čo len spolovice toľko ako tu. Bol som už ustatý ako pes, keď krátko pred svitaním loďmajster zapískal na píšťalku a mužstvo začalo otáčať navíjadlá. No ani keby som bol býval dvojnásobne ustatý, nebol by som teraz odišiel z paluby; všetko mi bolo také nové a zaujímavé - úsečné povely, prenikavý zvuk píšťaly i chlapi, náhliaci sa na svoje miesta v mihotavom svite lodných lampášov.

"Hej, Ražeň, nože nám dajakú zanôť!" zakričal ktosi.

"Tú našu starú!" zakričal ďalší.

"Hej, hej, chlapci," odpovedal Dlhý John, ktorý tiež stál tu hore, s barlou pod pazuchou, a hneď spustil melódiu a slová, ktoré som tak dobre poznal:
Pätnásti lodníci
sedia na truhlici
mŕtveho kamaráta...

A do toho vpadla zborové celá posádka:
"Jo-ho-hó, s fľašou rumu!"

a pri treťom "hó!" sa rezko zapreli do pák navíjadiel.

Hoci práve v tomto okamihu bolo všetko také vzrušujúce, v duchu som sa na chvíľočku vrátil do starého hostinca U admirála Benbowa a videlo sa mi, že počujem, ako v zbore vyniká kapitánov hlas. Ale čochvíľa zdvihli kotvu, visela na predku lode a crčala z nej voda; potom sa začali vzdúvať plachty a na obidvoch stranách začali brehy i lode v prístave utekať dozadu; a kým som si šiel ľahnúť, že si hodinku zdriemnem, Hispaniola sa vydala na plavbu k Ostrovu pokladov.

Plavbu nebudem opisovať dopodrobna. Bola dosť pokojná. Ukázalo sa, že loď je výborná, že chlapi sú skúsení námorníci a že kapitán sa dokonale vyzná vo svojej práci. Ale kým sme sa konečne dostali k Ostrovu pokladov, udiali sa na lodi zo dve-tri veci, ktoré musím spomenúť.

Predovšetkým Arrow sa ukázal ešte horší, ako kapitán predpokladal. Vôbec nemal u mužstva rešpekt a chlapi si s ním robili, čo chceli. Ale to ešte ani zďaleka nebolo najhoršie, len čo sme boli niekoľko dní na mori, už sa začal ukazovať na palube s mútnymi očami a červenou tvárou, jachtal a javil aj iné známky opilstva. Kedy-tedy ho z trestu vykázali do podpalubia. Zavše aj spadol a poranil sa. Dakedy ležal celý deň na svojom lôžku v tej búdke nad vchodom do podpalubia, zavše bol jeden-dva dni celkom triezvy a aspoň ako-tak si konal službu.

Zatiaľ sme nijakovsky nemohli prísť na to, odkiaľ berie pijatiku. To bolo lodné tajomstvo. Čo ako sme striehli, nemohli sme nič zistiť. Keď sme sa ho na to spytovali, ak bol opitý, iba sa rozrehotal, ak bol triezvy, dušoval sa, že ani neokúsil nič okrem vody.

Nielenže ako prvý dôstojník bol nanič a mal zlý vplyv na mužstvo, ale bolo zrejmé, že takýmto spôsobom sa zakrátko sám zahubí; a nikto nebol veľmi prekvapený, ani ho veľmi neľutoval, keď jednej tmavej noci, keď more bolo veľmi rozbúrené, načisto zmizol a nik ho viac nevidel.

"Padol cez palubu!" povedal kapitán. "Nuž páni, aspoň nám ušetril námahu a nemusíme ho dávať do želiez."

Ale ostali sme bez prvého dôstojníka, a teda, prirodzene, bolo treba povýšiť na jeho miesto dakoho z mužstva. Loďmajster Job Anderson bol najsúcejší muž na palube, a hoci si ponechal starú hodnosť, slúžil čiastočne aj ako prvý dôstojník. I pán Trelawney sa vyznal na mori a svojimi skúsenosťami bol veľmi užitočný, lebo za priaznivého počasia často sám držal službu. A člnovod Izrael Hands bol obozretný, starý a skúsený námorník, takže sme mu mohli zveriť takmer každú prácu.

Bol veľmi dôverným priateľom Dlhého Johna Silvera, a keď už spomínam toto meno, musím sa rozhovoriť aj o ňom, našom lodnom kuchárovi, ktorého mužstvo nazývalo Ražnom.

Na lodi nosil barlu zavesenú na motúze okolo krku, aby mal obidve ruky pokiaľ možno voľné. Bolo priam radosť hľadieť naňho, ako sa podoprel koncom barly o stenu kuchyne, pružne sa prispôsoboval každému hojdaniu lode a kucháril tak, akoby bol na pevnej zemi. A ešte obdivuhodnejšie bolo, ako chodil po palube i za najbúrlivejšieho počasia. Cez najširšie miesta paluby si natiahol povrazy - chlapi ich volali "náušnice Dlhého Johna" - a pomocou nich sa pohyboval z jedného miesta na druhé, zavše používal barlu, zavše sa pridŕžal povrazov. Pohyboval sa tak rýchlo ako iní na zdravých nohách. No podaktorí, čo sa plavili s ním už kedysi predtým, ho ľutovali, že je taký zmrzačený.

"Ražeň, to ti nie je kadekto," vravel mi raz člnovod. "Za mladi chodil aj do škôl, a keď má náladu, bude ti rozprávať ako kniha. Smelý je až-až - lev nie je nič popri Dlhom Johnovi! Raz som ho videl, ako sám zdrapil štyroch a poobtĺkal im hlavy dovedna, hoci bol neozbrojený."

Celá posádka si ho vážila, ba aj poslúchala. Vedel sa každému pekne prihovoriť, každému vykonať nejakú službičku. Voči mne bol ustavične milý, vždy ma rád privítal v kuchyni, kde mal veľmi čisto; na stenách viseli vyleštené panvice a v jednom kúte klietka s papagájom.

"Poď že dnu, Hawkins," prihovoril sa mi hocikedy, ,,poď si potrkotať s Johnom. Nikto tu nie je taký vítaný ako ty, synak. Sadni si a počúvaj, čo je nového. Tuto, hľa, Kapitán Flint - nazval som papagája Kapitánom Flintom, podľa toho chýrečného piráta - toť Kapitán Flint prorokuje našej plavbe úspech. Však je tak, Kapitán?"

A Kapitán začal náramne rýchlo škriekať: "Dukáty! Dukáty! Dukáty!", že som sa až začudoval, ako môže tak dlho vystačiť s dychom. Napokon John zakryl klietku vreckovkou.

"Veru, Hawkins," vravel ďalej, "tento vták má hádam už aj zo dvesto rokov - papagáje majú náramne dlhý život - a hádam len sám diabol videl na svete viac zbojstiev ako on. Plával už s Englandom - vieš, s veľkým kapitánom Englandom, s tým pirátom. Bol s ním na Madagaskare, na Malabaroch, na Suriname i v Providence, i v Portobele. Bol aj pri tom, keď vyťahovali potopené lode, ktoré viezli peniaze. Tam sa naučil kričať Dukáty! - a nie div: veď ich tam bolo na tristopäťdesiattisíc, Hawkins! Videl aj útok na loď Indický miestokráľ pri Goa, i tam bol; a keď pozrieš na neho, povedal by si, že je to neviniatko. Ale ten už veru ovoňal prachu - všakhej, Kapitán?"

"Otočiť plachty!" zaškriekal papagáj.

"Ach, toto je podarený figliar, na môj dušu," povedal kuchár, vytiahol z vrecka kúsok cukru a dal mu ho; a potom vták začal ďobať do prútov klietky a tak bohapusto kliať, že bola priam hrôza počúvať ho. "No vidíš, šuhajko," doložil John, "keď sa dotkneš smoly, musíš sa zamazať. Tento môj biedny, starý a nevinný vták kľaje až hrôza, ale môžem ti povedať, že nevie, čo tára. Takisto by klial hoci aj pred pánom kaplánom." A John si pritom zvyčajným obradným pohybom siahol na čelo, takže som sa nazdal, že mám pred sebou toho najporiadnejšieho človeka.

Trelawney a kapitán Smollett sa dosiaľ správali voči sebe naďalej veľmi odmerane. Trelawney nijako netajil, že opovrhuje kapitánom. A kapitán sa mu nikdy neprihovoril, kým ho sám neoslovil, aj vtedy odpovedal veľmi stručne, ostro a sucho, bez jediného zbytočného slova. Raz, keď ho v rozhovore pritisli k stene, uznal, že možno nesprávne zmýšľal o posádke, že podaktorí sú takí, ako si to sám želal, a všetci sa dobre správajú. A pokiaľ ide o loď, do tej sa priam zaľúbil. ,,Je poddajná jedna radosť. Lenže," dokladal, "ešte nie sme doma a táto výprava sa mi nepozdáva."

Trelawney sa pri takých slovách vždy k nemu obrátil chrbtom a chodil hore-dolu po palube s bradou zlostne otrčenou dohora.

"Nech mi povie ešte slovko," hovorieval, "puknem od jedu!"

Zavše sme mali dosť zlé počasie, a práve vtedy sa ukázali výborné vlastnosti Hispanioly. Na lodi bol každý spokojný. A veru aj mali byť prečo, lebo myslím, že od Noemových čias ešte ani jednu lodnú posádku nikto tak nerozmaznával. Pri najmenšej príležitosti dostávali chlapi dvojitý grog; sviatočné jedlá bývali aj v obyčajný deň, napríklad vždy, keď sa Trelawney dopočul, že dakto z mužstva má narodeniny, a uprostred paluby ustavične stál otvorený veľký sud s jablkami, aby si každý mohol vziať, kedy sa mu zachce.

"Z toho nemôže vykvitnúť nič dobré," vravel kapitán doktorovi Liveseymu. "Rozmaznávate chlapov a robíte z nich čertov, verte mi."

Ale z toho suda s jablkami predsa len vykvitlo dačo dobré, ako sa zakrátko dozviete; nebyť toho suda, neboli by sme dostali výstrahu a všetci by sme boli zahynuli zradnou rukou.

Stalo sa to takto:

Preplávali sme cez pasáty, aby sme chytili priaznivý vietor v smere k hľadanému ostrovu - nesmiem ho označiť určitejšie - a teraz sme sa plavili už po vetre k nemu, vo dne i v noci. Podľa hrubého odhadu to mal byť posledný deň plavby, dakedy v noci alebo najneskôr na druhý deň predpoludním sme mali byť na dohľad od Ostrova pokladov. Smerovali sme na juho-juho-západ, zboku dul stále vetrík, more bolo pokojné. Hispaniola plávala rovnomerne, iba kedy-tedy sa jej čeleň zaliala vodnou triešťou. Vietor fúkal do plachát, každý mal dobrú vôľu, lebo koniec prvej časti nášho dobrodružstva bol už blízko.

A práve po západe slnka, keď som si už skončil robotu a zberal sa, že si idem ľahnúť, znenazdania mi prišla chuť na jablko. Vybehol som na palubu. Stráže boli vpredu a vyzerali ostrov. Kormidelník sa díval na vetrom naduté plachty a ticho si pohvizdoval; inak nebolo počuť nič, iba tichý špľachot mora o boky lode.

Vliezol som do suda na jablká a zistil som, že v ňom neostalo takmer ani jedno jablko; ale keď som sa tak usadil v tme, tichý špľachot vín a hojdavý pohyb lode ma ukolísali, že som buď celkom zaspal, alebo sa mi len začalo driemať, keď si zrazu akýsi chlap prudko sadol k sudu. Sud sa zatriasol, ako sa oň oprel chrbtom, a ja som sa už zberal vyskočiť von, keď vtom chlap začal hovoriť. Bol to Silverov hlas. Ešte som nezačul ani tucet slov, a už by som sa nebol ukázal ani za celý svet. Učupil som sa a načúval s nesmiernou zvedavosťou, hoci som sa triasol od strachu, lebo už z prvých slov som vyrozumel, že životy všetkých statočných ľudí na tejto lodi závisia jedine odo mňa.
------------------------------------
Kapitola 11

ČO SOM POČUL V SUDE

"Nie, ja nie," hovoril Silver. "Kapitánom bol Flint, ja som bol iba loďmajster, pre tú moju drevenú nohu. Prišiel som o nohu na tej istej lodi, kde starý Pew prišiel o zrak. Ten, čo mi ju amputoval, bol znamenitý doktor, študovaný, a vôbec - latinu mal v malíčku a vedel kadečo. Ale obesili ho ako psa a uschol na slnku ako ostatní pri Corso Castle. To boli Robertsovi ľudia, veru boli, a pomenili mená svojich lodí- - Kráľovské šťastie a podobne. No ja vravím, že loď treba nechať tak, ako bola pokrstená. Tak to bolo aj s našou Cassandrou, ktorá nás všetkých šťastlivo doviezla domov z Malabár, keď kapitán England zajal Indického miestokrála, tak to bolo aj so starou Flintovou loďou Mrož, ktorú som videl celú zaliatu krvou a takú naloženú zlatom, že sa bezmála potopila."

"Och," zvolal so zrejmým obdivom iný hlas, patriaci najmladšiemu námorníkovi na palube, "ten Flint bol výkvet všetkých pirátov."

"Vraví sa, že aj Davis bol dobrý chlap," povedal Silver. "S tým som sa však nikdy neplavil; najprv som bol s Englandom a potom s Flintom, to je celá moja história; a teraz som tu, ako sa povie, na vlastnú päsť. Za Englanda som si odložil do deväťsto čistého a za Flinta dvetisíc. Na obyčajného námorníka to nie je najhoršie - a všetko bezpečne uložené v banke. Tu nejde o to, koľko zarobíš, ale musíš vedieť šetriť, to mi ver. Kdeže sú teraz Englandovi ľudia? Nevedno. A kde sú Flintovi? Nuž, tí sú zväčša tu na lodi a sú radi, že sa môžu najesť, lebo predtým mnohí museli chodiť po žobraní. Starý Pew, ten, čo oslepol a mal pamätať na zadné kolesá, míňal ročne tisíc dvesto libier ako dajaký lord v parlamente. A kde je teraz? Je nebohý a rastie na ňom tráva. Ale pred dvoma rokmi, aby ho porantalo, ten človek zdochýnal od hladu! Žobral a kradol, i hrdlá podrezával, a jednako pritom hladoval, hrom do toho!"

"Nuž tak to napokon nestojí za to," odvetil mladý námorník.

"Pravdaže, bláznom to nestojí za to!" zvolal Silver. "Nuž ale počúvaj: ty si ešte mladý, zelenáč, ale si chlap. Hneď som to zbadal, len čo som pozrel na teba, a budem sa s tebou zhovárať ako s chlapom."

Môžete si domyslieť, ako som sa cítil, keď som počul, ako sa tento odporný starý šudiar zalieča druhému človeku tými istými slovami, ktorými zvykol lichotiť aj mne. Keby som bol mohol, myslím, že by som ho bol zabil priam cez ten sud. No on hovoril ďalej, netušiac, že ho počúva aj niekto iný.

"Tak je to s rytiermi šťastia. Majú ťažký život, hrozí im šibenica, ale jedia a pijú ako páni, a keď sa im vydarí nejaká výprava, majú vo vreckách stovky libier a nie dajaké grošíky. Pravda, väčšina to pomíňa na rum a na zábavu, a potom sa vracajú na more takmer len v košeliach. Ale ja to tak nerobím. Ja si všetko odkladám, voľačo tuto, voľačo tamto, nikde nie priveľa, aby to nebolo podozrivé. Mám päťdesiat rokov, a pamätaj: keď sa vrátim z tejto výpravy, stanem sa váženým gentlemanom. Už je aj načase, povieš si. Ach, ale ja som i dosiaľ dobre žil. Nikdy som si neodoprel, za čím mi srdce túžilo, spával som v páperí a každý deň som jedával lahôdky, pravda, len keď sme neboli na mori. A akože som začínal? Ako obyčajný námorník ako aj ty!"

"Veď hej, povedal ten druhý, "ale teraz aj všetky ušetrené peniaze vezme čert, či nie? Po tejto výprave sa neopovážite ukázať v Bristole."

"A čože si myslíš, kde mám tie peniaze?" opýtal sa Silver posmešne.

"Nuž v Bristole, po bankách," odvetil jeho spoločník.

"Boli tam," povedal kuchár, "keď sme dvíhali kotvy, vtedy tam ešte boli, ale teraz ich už má moja stará pri sebe. A krčma U ďalekohľadu je predaná i s koncesiou, dobrým chýrom a so všetkým činom; moja stará už odtiaľ zmizla a bude ma vyzerať. Aj by som ti povedal, kde je, lebo ti dôverujem, ale kamaráti by mohli na teba žiarliť."

"A môžete veriť svojej žene?" spýtal sa druhý.

"Rytieri šťastia obyčajne veľmi neveria jeden druhému," odvetil kuchár, "a majú pravdu, to ti poviem. Ale ja viem, ako na to treba ísť, veru viem. Keby ma daktorý kamarát chcel ošmeknúť - myslím takého, čo ma už pozná - ten by veru neobstál na tomto svete so starým Johnom. Podajedni sa báli Pewa, iní sa báli Flinta; ale mňa sa bál aj sám Flint. A to bol pyšný chlap, každý sa ho bál. Flint mal na palube náramne surovú zberbu; hádam aj sám čert by sa bol obával ísť s nimi na more. Nuž poviem ti, nie som dajaký chvastúň, sám si videl, že s každým dobre vychádzam, ale keď som bol u Flinta loďmajstrom, jeho starí piráti sa správali ku mne ako baránky. Ach, keď si na lodi so starým Johnom, môžeš si byť celkom istý, že sa ti nič nestane."

"Priznám sa, John," odpovedal mládenec, "kým som sa s vami nepozhováral, vôbec sa mi tá záležitosť nepozdávala, ale teraz vám dávam ruku na to."

"Si naozaj smelý a bystrý mládenec," odvetil Silver a tak mocne si potriasli ruky, že sa až sud zatriasol, "veru som dosiaľ nezočil súcejšiu tvár pre rytiera šťastia, ako máš ty."

Vtedy som už začínal chápať význam ich slov. Slovami ,,rytier šťastia" nemienili nič menej a nič viac ako obyčajného piráta; a ten milý výjav, ktorý som odpočúval, bol asi zakončením zvádzania statočného námorníka - možno už posledného na lodi! No i z tohto omylu ma čochvíľa vyviedli, lebo Silver krátko zapískal a hneď odkiaľsi vyliezol tretí chlap a prisadol si k nim.

"Dick je náš," povedal Silver.

"Ó, ja som vedel, že Dick je náš," bol to hlas Izraela Handsa. "Dick nie je hlúpy." Nato si prehodil v ústach kus žuvacieho tabaku za druhé líce a odpľul si. "Ale počuj, Ražeň," hovoril ďalej, "rád by som vedieť toto: dokedy budeme takto chodiť okolo horúcej kaše? Kapitána Smolletta mám pomaly až po krk. Dosť sa ma už napreháňal, hrom do neho! Rád by som sa preniesol do jeho kabíny. Rád by som mal ich pochúťky a vína a všetko."

"Izrael," povedal Silver, "tvoja hlava nestojí za veľa, a ani nikdy nestála. No hádam vieš aspoň počúvať, veď máš dosť veľké uši. Nuž tak počúvaj, čo ti poviem; budeš i naďalej spávať napredku, budeš poriadne pracovať, budeš slušne rozprávať a budeš triezvy, kým ti nepoviem. A s tým sa musíš zmieriť, synak."

"Veď ja nevravím, že nie, tak čože?" dudral Izrael Hands. "Ja len vravím, že kedy to už bude? Iba to chcem povedať."

"Že kedy? Doparoma!" zvolal Silver. "Keď tak chceš vedieť, tak ti poviem, kedy to bude. Tak neskoro, ako to len najdlhšie budem môcť odkladať: vtedy to bude, aby si vedel. Kapitán Smollett je prvotriedny námorník a riadi za nás túto čertovskú loď. Trelawney a doktor majú mapku a ja - čože ja viem, kde ju mám hľadať? Ani ty to nevieš, priznaj sa. Nuž takto uvažujem: Trelawney a doktor nájdu poklad a pomôžu nám ho dopratať na loď. A potom uvidíme... Keby som si bol vami istý, vy diablovi synovia, nechal by som kapitána Smolletta, aby nás zaviezol ešte na pol cesty nazad, a len potom by som sa ho zbavil.

"Akože, veď sme tu hádam všetci námorníci..." namietol Dick.

"Chceš povedať, že sme všetci len obyčajní námorníci," odsekol Silver. "Dokážeme viesť loď daným smerom, ale kto nám bude ten smer určovať? Na tom všetci zlyháte, od prvého až po posledného. Keby bolo po mojom, nechal by som kapitána Smolletta, aby nás zaviedol i naspäť aspoň cez pasátne vetry. Potom by sme už nemohli zablúdiť. Ale ja viem, akí ste. Skoncujeme s nimi na ostrove, len čo budú peniažky na palube, no bude to škoda. Vy nie ste nikdy šťastní, kým sa neoslopete. Jeduje ma a srdce ma bolí, že sa musím plaviť s takými ľuďmi!"

"Ale veď dobre, Dlhý John!" zvolal Izrael. "Ktože ti protirečí?"

"Čo myslíš, koľko skvelých lodí som už videl klesnúť na dno a koľko rezkých chlapcov sušiť sa na slnku na nábrežnom popravisku?" zvolal Silver, "a to vždy len pre takúto nedočkavosť, náhlenie a náhlenie. Počúvaš ma? Ja som už kadečo zažil na mori. Keby ste dali na moje slová a robili, čo vám poviem, mohli by ste sa voziť na kočoch, veru mohli, to vám vravím. Ale kdeže vy! Veď vás poznám. Už zajtra sa napijete - a potom nech vás aj obesia."

"Vieme všetci, že vieš kázať ako farár, John. Ale boli aj iní, čo vedeli rozkazovať a kormidlovať práve tak dobre ako ty," ohlásil sa Izrael. "No mali radi aj trošku zábavy a neboli takí povýšení a suchopárni, veru ani zamak neboli, lež každý sa vedel zabávať ako veselý spoločník."

"Ta-ák?" zatiahol Silver. "Nuž a kdeže sú teraz? Pew bol tiež taký - a zomrel ako žobrák. Aj Flint bol taký - a upil sa na smrť rumom v Savannah. Hej, bola to čeliadka, to je pravda, lenže kde sú teraz?"

"A čo urobíme s nimi potom, keď ich prepadneme?" spýtal sa Dick.

"Toto je chlap podľa mojej chuti!" zvolal kuchár s obdivom. "Tomu ja hovorím zmysel pre obchod! Nuž, čo myslíš? Vysadíme ich na opustený ostrov? Tak to robieval England. Alebo ich zakoleme ako prasce? Tak to robieval Flint a tak to robieval aj Billy Bones."

"Hej, Billy, ten bol na to súci," povedal Izrael. "Ten hovorieval; Mŕtvi nehryzú. Ale aj on je už mŕtvy. Teraz vie aj on, ako je to tam. Akiste tam dosiaľ nemali väčšieho ukrutníka, ako bol Billy."

"Máš pravdu," povedal Silver, "Billy bol veľmi krutý a s ničím neotáľal. Ale teraz počúvaj; ja som mierny človek - hotový gentleman, hovorievajú niektorí z vás - lenže tentoraz je to vážne. Povinnosť je povinnosť, chlapci. Ja hlasujem za smrť. Keď sa dostanem do parlamentu a budem sa voziť na koči, veru si neželám, aby ma znenazdania voľakde stretol daktorý z mudrcov
z hentej kabíny. Ja vravím, treba vyčkať, ale keď príde
čas, dáme sa do toho naplno!"

"John," zvolal Izrael Hands, "ty si ohromný chlap!"

"To teda som, Izrael, však uvidíš," povedal Silver. "Iba jedno si žiadam: Trelawneyho necháte mne. Týmito rukami mu odtrhnem tú jeho teľaciu hlavu! Dick," doložil, končiac rozhovor, "ty si milý chlapec: vyskoč a podaj mi jablko, nech si ovlažím gágor."

Môžete si domyslieť, ako som sa zľakol! Bol by som najradšej vyskočil a ušiel, keby som bol vládal; ale údy mi celkom zdreveneli a srdce mi prestalo biť. Počul som, ako Dick už-už vstáva, ale vtom ho akiste niekto zadržal a hneď sa ozval Handsov hlas :
"Och, nerob hlúposti! Vari len nebudeš cicať takú stavu! Radšej si glgnime rumu!"

"Dick," povedal Silver, "dôverujem ti, ale pamätaj, že mám na súdku znak. Tu máš kľúče; naplň krčiažtek a dones ho."

Hoci som bol zhrozený, hneď mi blyslo hlavou, že akiste aj Arrow takto dostával pijatiku, ktorá ho napokon zničila.

Dick odišiel iba na chvíľu, a kým bol preč, Izrael čosi šepkal kuchárovi do ucha. Mohol som z toho zachytiť len zopár slov, ale aj z tých som sa dozvedel veľmi dôležité správy, lebo okrem niekoľkých úryvkov začul som celý tento záver: "Z tých sa už ani jeden nepridá k nám." Teda sú na palube námorníci, ktorí nám ešte zostali verní!

Keď sa Dick vrátil, všetci traja si podávali krčiažtek a pripíjali - jeden "Na šťastný koniec!", druhý "Na zdravie starému Flintovi!", a Silverovi to vyznelo ako pesnička: "Nech nám slúži na zdravie; kto rozumne pije, peniaze, bohatstvo aj slávu dožije."

Práve vtedy sa nado mnou v sude akosi rozjasnilo, a keď som pozrel hore, videl som, že už vyšiel mesiac, postriebril vrchol zadného sťažňa a ožiaril belavým svitom náveterný kraj spodnej plachty. Takmer v tej istej chvíli vykríkol strážny námorník:

"Zem na obzore!"
------------------------------------
Kapitola 12

BOJOVÁ PORADA

Na palube nastal veľký zhon a dupot. Počul som, ako všetci bežia hore i z našej zadnej kajuty i z prednej miestnosti pre mužstvo. V okamihu som vykĺzol zo suda, šuchol sa za prednú plachtu, obehol okolo kormy a vyšiel na otvorenú palubu práve včas, aby som sa stihol pridať k doktorovi Liveseymu a k Hunterovi, ktorí sa náhlili na provu.

Tam sa už zhŕkla celá posádka. Pás hmly sa zdvihol takmer súčasne s východom mesiaca.

Na juhozápade sme zazreli dva nízke kopce, vzdialené od seba zopár míľ, a za nimi trčal tretí, vyšší, ktorého končiar bol ešte zahalený hmlou.

Všetky tri boli, ako sa zdalo, kužeľovité a dosť strmé.

Toto všetko som videl len ako vo sne, lebo som sa ešte nespamätal z hrôzy, ktorú som zažil pred chvíľou. A potom som počul hlas kapitána Smolletta, ako vydáva rozkazy. Hispaniola sa trochu stočila po smere vetra, takže plávala teraz rovno k východnej strane ostrova.

"Počujte, chlapi," povedal kapitán, keď už boli všetky plachty správne nastavené, ,,videl už dakto z vás tento ostrov?"

"Ja, pán kapitán," ozval sa Silver. "Brali sme tu vodu pre obchodnú loď. Bol som vtedy kuchárom."

"Tak sa mi vidí, že kotvište je na juhu, za takým malým ostrovčekom, však?" spýtal sa kapitán.

"Áno, pán kapitán - volajú ho Ostrovom kostier. Kedysi to bol hlavný úkryt pirátov a jeden námorník, ktorý bol s nami na palube, poznal celý ostrov, ako sa čo volá. Ten kopec na severe nazývali Predný sťažeň, sú tam v jednom rade od severu na juh tri kopce - Predný, Hlavný a Zadný sťažeň. Ale Hlavný sťažeň - to je ten veľký, čo je na ňom ešte hmla - zvyčajne nazývali Ďalekohľadom, lebo na ňom mávali hliadku, keď v kotvišti čistili. Tam si totiž čistievali lode, pán kapitán, ak smiem poznamenať."

"Mám tu akúsi mapku," povedal kapitán. "Nože pozrite, či je to tento ostrov."

Dlhému Johnovi zažiarili oči, keď bral mapku do rúk, no ja som vedel, že bude sklamaný, len čo zbežne pozrie na papier. To nebola mapka, čo sme našli v truhlici Billyho Bonesa, ale jej presná kópia, na ktorej boli podrobne zaznačené všetky mená, výšky i hĺbky, ale chýbali tam tie tri červené krížiky a neskôr pripísané poznámky.

Hoci to Silvera iste veľmi škrelo, vedel sa natoľko ovládať, že to nedal na sebe znať.

"Áno, pán kapitán," povedal, "toto je určite ono a je to veľmi pekne nakreslené. Rád by som vedieť, kto to tak dobre urobil? Myslím, že piráti boli na to prihlúpi. Aha, tu je to: Kotvište kapitána Kidda - takisto to nazýval aj ten môj kamarát. Tadeto prúdi na juh silný prúd a potom zahýba na sever popri západnom pobreží. Dobre ste urobili, pán kapitán," podotkol, "že ste zvinuli plachty a držíte sa záveternej strany ostrova. Ak totiž chcete zabočiť a vojsť do kotvišťa, v týchto vodách široko-ďaleko nenájdete na to lepšie miesto."

"Ďakujem vám," povedal kapitán Smollett. "Neskoršie vás zavolám, aby ste nám poradili. Teraz môžete odísť."

Prekvapilo ma, ako chladnokrvne sa John Silver priznal, že pozná ostrov; a musím povedať, že som div nezmeravel, keď som videl, ako sa vlečie bližšie ku mne. Pravda, nemohol vedieť, že som v sude na jabĺčka odpočúval ich poradu, ale jednako ma v tejto chvíli premkla taká hrôza z jeho ukrutnosti, dvoj tvárnosti a sily, že som ledva vládal utajiť zachvenie, keď mi položil ruku na plece.

"Ach," vzdychol, "tento ostrov je utešené miestečko - utešené miestečko pre šuhaja, čo sa chce prebehnúť po brehu. Môžeš sa kúpať, liezť po stromoch, naháňať divé kozy, ba aj sám môžeš behať po tých kopcoch ako koza. Hej, akoby som znova omladol! Už som skoro zabudol, že mám drevenú nohu. Je to len krásne, keď je človek mladý a má zdravé nohy, na môj dušu! Ak by si sa chcel ísť trochu túlať, len povedz starému Johnovi, on ti už podstrčí dačo dobré na cestu."

Náramne priateľsky ma potľapkal po pleci a potom odskackal a zišiel dolu do kuchyne.

Kapitán Smollet, Trelawney a doktor Livesey sa zhovárali na zadnej palube, a hoci som úzkostlivo čakal na príležitosť, aby som im mohol porozprávať, čo som vedel, neopovážil som sa vyrušiť ich tak, aby ma dakto videl. Kým som si lámal hlavu, pod akou zámienkou by som sa mohol k nim pridať, doktor Livesey ma zavolal k sebe. Nechal si v kajute fajku, a pretože nevydržal dlho bez fajčenia, chcel ma poslať po ňu -, no len čo som k nemu pribehol tak blízko, že nikto nemohol počuť, čo hovorím, vyhŕkol som: "Pán doktor, musím s vami hovoriť. Odveďte kapitána a pána Trelawneyho dolu do kajuty a potom pod nejakou zámienkou pošlite po mňa. Mám pre vás strašnú správu."

Doktor sa trochu zarazil, ale hneď sa ovládol.

"Ďakujem ti, Jim," povedal nahlas, "iba to som chcel vedieť," akoby sa ma bol na niečo opýtal.

Nato sa zvrtol a pridal sa k ostatným dvom. Ešte chvíľu sa zhovárali, a hoci ani jeden nedal najavo údiv, nezvýšil hlas ani nezahvízdal od prekvapenia, jednako bolo zrejmé, že doktor Livesey im tlmočil moju žiadosť; zápäť som totiž počul, že kapitán dal akýsi rozkaz Jobovi Andersonovi, a ten zaraz zvolal píšťalou celú posádku na palubu.

"Chlapci," prehovoril kapitán Smollett, "mám vám čosi povedať. Ostrov, ktorý sme pred chvíľou uvideli, je konečným cieľom našej plavby. Ako všetci vieme, pán Trelawney je veľmi štedrý gentleman. Práve sa ma vypytoval na vás, a keďže som mohol povedať, že každý chlap na lodi vykonal svoju povinnosť tak, že si lepšie nemožno ani želať, rozhodol, že pôjde so mnou a s doktorom do kajuty a pripijeme tam na vaše zdravie a šťastie. Vy tiež dostanete grog, aby ste mohli pripiť na naše zdravie a šťastie. A poviem vám, čo si o tom myslím: myslím, že je to od neho veľmi pekné. A ak zmýšľate aj vy tak ako ja, privolajte gentlemanovi, ktorý vám to dožičil, po námornícky na slávu!"

Prirodzene, všetci vykríkli "sláva!" Zahrmelo to tak silne a srdečne, že som ledva mohol veriť, že sú to tí istí chlapi, čo sa stroja nás povraždiť.

"A teraz: Sláva kapitánovi Smollettovi!" zvolal Dlhý John, len čo zatíchlo prvé volanie.

A námorníci aj teraz rovnako srdečne zavolali na slávu.

Nato všetci traja páni zišli dolu a zanedlho prišiel ktosi povedať, že Jima Hawkinsa volajú do kajuty.

Našiel som ich sedieť za stolom; na stole mali hrozienka a fľašu španielskeho vína; doktor tuho fajčil a parochňu mal položenú na lone, - ako som ho už poznal, bol to u neho prejav rozčúlenia. Kormové okno bolo otvorené, lebo bola teplá noc a voda za loďou sa trblietala v mesačnom svite.

"Nuž tak, Hawkins," oslovil ma Trelawney, "vrav, čo nám chceš povedať."

Nedal som sa dlho núkať a podľa možnosti krátko som rozpovedal dôležité podrobnosti zo Silverovho rozhovoru. Nikto ma neprerušoval, kým som hovoril, nikto sa ani len nepohol, ale nespúšťali zo mňa oči od začiatku až do konca.

"Sadni si, Jim," ponúkol ma doktor Livesey.

Posadili ma za stôl vedľa seba, naliali mi pohár vína, nasypali mi za plné priehrštie hrozienok a všetci traja zaradom mi pripili na zdravie a s úklonom mi ďakovali za úspech a odvahu.

"Teraz vidím, kapitán," povedal Trelawney, "že ste mali pravdu. Uznávam, že som urobil hlúposť, a čakám na vaše rozkazy."

"Nie väčšiu hlúposť ako ja, pane," odvetil kapitán. "Ešte nikdy som nepočul o posádke, ktorá by chystala vzburu a nedala to už vopred na sebe znať, lebo keď má človek dobré oči, včas zbadá takúto pohromu a pripraví sa. Ale táto posádka," doložil, "tá ma veru dostala!"

,,Ak dovolíte, kapitán," ozval sa doktor, "v tom má prsty Silver. To je skutočne obdivuhodný človek."

"Vyzeral by celkom obdivuhodne, keby už visel na niektorom sťažni, pán doktor," odvetil kapitán. "Ale takéto reči nikam nevedú. Mám na zreteli tri-štyri veci, a ak pán Trelawney dovolí, vymenujem ich."

"Pravdaže, veď vy ste kapitán, vám patrí hlavné slovo," zdvorilo odvetil pán Trelawney.

"Teda, po prvé," začal pán Smollett, "musíme pokračovať v plavbe, lebo sa nemôžeme vrátiť. Keby som dal príkaz, aby loď obrátili, hneď by sa vzbúrili. Po druhé, niektorí námorníci nám zostali verní. Už je tak, páni, skôr či neskôr určite dôjde k boju. Preto navrhujem, aby sme vystihli vhodnú príležitosť a zaútočili na nich, keď to budú najmenej čakať. Dúfam, že na vašich sluhov sa môžeme spoľahnúť, pán Trelawney?"

"Tak ako na mňa samého," vyhlásil Trelawney.

"To sú traja," rátal kapitán, "a dovedna je nás sedem, keď rátam aj toť Hawkinsa. No a ktorí námorníci nám asi zostali verní?"

"Pravdepodobne len Trelawneyho ľudia," povedal doktor, "ktorých si najal sám, kým nenaďabil na Silvera."

"Ani to nie," namietol Trelawney, "veď Handsa som tiež najímal sám."

"Ja by som bol myslel, že Handsovi možno dôverovať," doložil kapitán.

"A keď si pomyslím, že sú to napospol Angličania!" vybuchol Trelawney. "Najradšej by som celú loď vyhodil do povetria!"

"Nuž tak, páni," povedal kapitán, "nečaká nás nič dobré. Musíme nečinne vyčkávať a mať sa na pozore. Viem, je to ťažká skúška; bolo by príjemnejšie hneď sa pustiť do boja, ale kým nepoznáme, kto je s nami, nedá sa nič robiť. Teda moja mienka je: tvárme sa akoby nič a čakajme na svoju príležitosť."

"Tuto Jim nám teraz môže pomôcť väčšmi než hocikto iný," pripomenul doktor. "Chlapi sa pred ním neokúňajú a Jim je vnímavý šuhaj."

"Hawkins, bezvýhradne ti dôverujem," doložil Trelawney.

Pri týchto slovách mi bolo do zúfania, lebo som sa cítil celkom bezmocný; ale jednako, zvláštnou zhodou okolností sa stalo, že som naozaj veľmi dopomohol k našej záchrane. No zatiaľ, čo ako sme to rátali, bolo nás medzi dvadsiatimi šiestimi iba sedem takých, na ktorých sme sa mohli spoľahnúť; a z týchto siedmich jeden bol ešte len chlapec, takže na našej strane bolo iba šesť dospelých chlapov proti devätnástim.
------------------------------------
Časť tretia

MOJE DOBRODRUŽSTVO NA OSTROVE
------------------------------------
Kapitola 13

AKO SA ZAČALO MOJE DOBRODRUŽSTVO NA OSTROVE

Keď som na druhý deň ráno vyšiel na palubu, ostrov vyzeral celkom inak. Hoci vetrík zatíchol, preplávali sme v noci veľký kus a Hispaniola teraz pokojne odpočívala asi pol míle na juhovýchod od nízkeho východného pobrežia. Väčšinu ostrova pokrývali sivasté lesy-, toto jednotvárne sfarbenie bolo v nížinách miestami narušené pásmi žltých piesočín, na ktorých rástli vysoké stromy, zväčša borovice, vyššie ako ostatné stromy - podaktoré osamote, podaktoré v skupinách; no základné sfarbenie ostrova bolo jednotvárne a smutné. Kopce výrazne vyčnievali nad lesným porastom holými skalnými útesmi čudných tvarov. Najčudnejší bol hádam Ďalekohľad, ktorý sa vypínal o tristo stôp nad
ostatné a bol najvyšším vrchom na ostrove, takmer zo
všetkých strán bol veľmi strmý a na temene bol náhle
zrezaný ako podstavec pod sochu.

Hispaniola sa hojdala na nepokojnom mori z boka na bok. Rahna udierali o kladky, kormidlo sa mykalo sem-tam a celá loď vŕzgala, stenala a triasla sa. Musel som sa pevne držať zábradlia, ale aj tak sa mi všetko krútilo pred očami; kým sme plávali sem, znášal som more dosť dobre, ale teraz, keď sme stáli na mieste a hádzalo nás ako fľašu, stále ma napínalo na zvracanie, najmä ráno, na lačný žalúdok.

Možno to spôsobilo kolísanie lode, možno pohľad na ostrov, na jeho sivé, smutné lesy a divé, strmé skaliská, spenený príliv, ktorý s hukotom dorážal na strmé brehy - skrátka, hoci slnce pekne svietilo a hrialo a pobrežné vtáctvo, loviace ryby, s veselým krikom lietalo okolo nás, takže by si človek bol mohol myslieť, že po takej plavbe sa každý poteší, keď sa môže dostať na pevnú zem, predsa mi srdce kleslo, ako sa vraví, až kamsi do topánok. Od tejto chvíle, čo som sa prvý raz zahľadel na Ostrov pokladov, nenávidel som už i samotné pomyslenie naň.

Mali sme pred sebou hneď od rána tvrdú robotu, lebo po vetre nebolo ani stopy, a tak sme museli spustiť člny a vliecť loď tri alebo štyri míle okolo výbežku ostrova cez úzky prieliv do prístavu za Ostrovom kostier. I ja som sa dobrovoľne pridal do jedného z člnov, hoci som tam, pravdaže, nemal čo robiť. Bola úmorná spara a chlapi zlostne hundrali na robotu. Člnu, v ktorom som bol i ja, velil Anderson, ale ten sa neusiloval udržať poriadok medzi mužstvom, lež nadával ešte horšie ako ostatní.

"Veď to nebude naveky takto," zahromžil a zaklial.

Pomyslel som si, že je to zlé znamenie, lebo až do toho dňa chlapi rezko a ochotne konali svoju povinnosť. No len čo zazreli ostrov, hneď povolili všetky putá disciplíny.

Dlhý John stál celou cestou do prístavu pri kormidelníkovi a viedol loď. Poznal prieliv ako vlastnú dlaň, a hoci námorník, ktorý meral hĺbku, ustavične hlásil viac vody, ako bolo zaznačené na mapke, John ani raz nezaváhal.

"Tadiaľto veľmi silne prúdi odliv," povedal, "preto je tu prieliv hlboký, akoby ho rýľom vykopal."

Zastali sme práve tam, kde bola na mapke zaznačená kotva; bolo to asi tretinu míle od obidvoch brehov - na jednej strane bol hlavný ostrov, na druhej Ostrov kostier. Na dne bol čistý piesok. Spúšťanie kotvy vyplašilo mrákavy vtákov. Vyleteli a so škrekotom krúžili nad

lesmi, ale o necelú minútu zosadli a všade znova zavládlo ticho.

Kotvište bolo celkom uzavreté, skryté v lesoch; stromy rástli až k čiare prílivu; brehy boli zväčša nízke a vrcholy kopcov vyčnievali dookola v určitej vzdialenosti ako dajaký amfiteáter - jeden tu, druhý tam. Vtekali sem dve riečky, alebo skôr len močariny. Okolo nich ešte aj lístie malo akúsi jedovatú, nezdravú farbu. Z lode sme nemohli vidieť ani zrub, ani palisádu zaznačenú na mapke, lebo boli skryté medzi stromami; keby sme neboli mali mapku, mohli sme sa nazdať, že sme prví ľudia, čo tu zakotvili, odkedy sa ostrov vynoril z mora.

Povetrie sa ani len nepohlo, nebolo počuť nič okrem hukotu príboja, čo sa valil asi pol míle od nás popri pobreží a rozrážal sa na podmorských skaliskách. Nad kotvišťom visel čudný nepríjemný zápach, akoby zápach hnijúceho lístia a bútľavých stromov. Všimol som si, že doktor ňuchá a ňuchá, ako keď niekto ovoniava skazené vajce.

"Neviem, ako to bude s pokladom," povedal, "ale stavím sa o svoju parochňu, že tu chytíme zimnicu."

Správanie chlapov už bolo v člne dosť znepokojivé, no po návrate na palubu sa stalo priam hrozným. Ponevierali sa po palube v skupinkách a nahlas hundrali. Pri najmenšom rozkaze mrzko gánili, poslúchali neochotne a nedbanlivo. Nakazili aj tých najporiadnejších, takže nebolo na lodi chlapa, ktorý by bol lepší ako ostatní. Bolo zrejmé, že vzbura visí nad nami ako ťažká chmára.

A neboli sme to len my v kajute, čo sme šípili nebezpečenstvo. Dlhý John robil, čo mohol, chodil od skupiny ku skupine, rozplýval sa v dobrých radách a predchádzal dobrým príkladom. Doslova sa prekonával v ochote a zdvorilosti; voči každému bol samý úsmev.

Len čo zaznel nejaký rozkaz, hneď priskočil Dlhý John s náramne prívetivým:

"Rozkaz, pán kapitán," a keď nebolo čo robiť, vyspevoval jednu pesničku za druhou, akoby tým chcel zastrieť nespokojnosť ostatných.

Zo všetkých zlovestných náznakov tohto pošmúrneho popoludnia najhoršie pôsobila zrejmá úzkosť samého Dlhého Johna.

Radili sme sa v kajute.

"Páni," vravel kapitán, "ak sa opovážim vydať ešte jeden rozkaz, vrhne sa na nás celá posádka. Ako vidíte, už je to tu. Surovo mi odvrávajú, a keby som niekoho zahriakol, raz-dva vytasia zbrane. No ak budeme čušať, Silver sa dovtípi, že za tým niečo trčí - a je po všetkom. Môžeme sa teda spoliehať už len na jedného človeka!"

"A to na koho?" spýtal sa Trelawney.

"Na Silvera, pane," odvetil kapitán, "jemu na tom záleží práve tak ako aj vám alebo mne, aby to zatiaľ ešte ututlal. Teraz sú podráždení, ale on by im to rýchlo vyhnal z hlavy, keby mal príležitosť. Preto navrhujem, aby sme mu dali príležitosť. Dovoľme chlapom popoludní zájsť na ostrov. Ak pôjdu všetci, zabezpečíme si loď. Ak nepôjde nikto, budeme brániť kajutu. Ak pôjdu len podaktorí, pamätajte na moje slová, páni, že Silver ich privedie späť krotkých ako jahniatka."

Rozhodli sme sa urobiť tak, všetkým spoľahlivým ľuďom sme dali nabité pištole; Huntera, Joycea a Redrutha sme zasvätili do veci; prijali túto správu s menším prekvapením a s väčšou odvahou, než sme očakávali. Potom kapitán Smollett vyšiel na palubu a prehovoril k posádke:

"Chlapci moji," povedal, "máme za sebou horúci deň, všetci sme ustatí a zlej vôle. Vychádzka na breh nikomu nezaškodí - člny sú ešte na vode. Kto má chuť, môže si vziať čln a zájsť na celé popoludnie na ostrov. Pol hodiny pred západom slnka dám znamenie výstrelom z dela."

Tak sa mi vidí, tí hlupáci sa akiste nazdali, že len čo pristanú na ostrove, budú sa potkýnať o samé poklady; po týchto slovách totiž v okamihu všetkým prešla zlá nálada. Akoby ju sfúkol! Vykríkli "hurá!", len sa tak ozývalo v okolitých vŕškoch, takže vtáctvo sa znova rozpŕchlo a s prenikavým krikom krúžilo nad kotvišťom.

Kapitán bol priveľmi bystrý na to, aby im zavádzal; vo chvíli im zmizol z očí a prenechal prípravu výletu na Silvera. Myslím, že urobil múdro. Keby bol zostal na palube, nebol by sa mohol tváriť, že nechápe, čo sa deje. Teraz to bolo jasné ako biely deň. Silver bol kapitánom a mal strašne odbojné mužstvo. Statoční námorníci - zakrátko som sa presvedčil, že sú na palube ešte aj takí - museli byť veľmi nechápaví; alebo, čo bolo ešte pravdepodobnejšie, buriči vo všetkých prebudili nespokojnosť, ibaže v jedných väčšmi, v iných menej. Daktorí boli v podstate dobrí ľudia a nedali sa na nič naviesť ani po dobrom, ani po zlom. Inšie je leňošiť a frflať, a celkom inšie je zmocniť sa lode a povraždiť hŕbu nevinných ľudí.

Konečne sa dohodli, kto má ísť a kto má zostať. Šiesti námorníci mali zostať na lodi a ostatní, trinásti aj so Silverom, sadli do člnov.

A vtedy mi blysla hlavou prvá z tých bláznivých myšlienok, ktoré neskôr tak veľmi prispeli k našej záchrane. Keďže tu Silver nechal šesť ľudí, bolo zrejmé, že naši nemôžu zabrať loď a ubrániť ju pre seba. Bolo teda zrejmé, že nateraz nepotrebujú súrne moju pomoc. To mi vnuklo myšlienku, aby som sa i ja vybral na breh. V okamihu som sa prešmykol ponad zábradlie a učupil som sa na predku najbližšieho člna, ktorý takmer v tom istom okamihu odrazil od lode.

Nikto si ma nevšimol, iba predný veslár mi povedal: "To si ty, Jim? Zohni hlavu!" Ale Silver sa ostro prizrel z druhého člna a zavolal na mňa, aby sa presvedčil, či som to ja; a od tej chvíle som začal ľutovať, čo som urobil.

Chlapi veslovali opreteky k brehu, - ale čln, v ktorom som bol i ja, mal určitý náskok, bol ľahší a lepšie obsadený, takže ďaleko predbehol druhý čln. Len čo sa predok nášho člna vnoril medzi stromy rastúce na brehu, chytil som sa konára, vyšvihol sa von z člna a zmizol v najbližšej húšťave, zatiaľ čo Silver a ostatní boli ešte asi sto yardov vzadu.

"Jim, Jim!" počul som ho kričať.

No môžete si ľahko domyslieť, že som si ho nevšímal. Len som bežal, zohýnal sa, preliezal a utekal rovno za nosom, pokiaľ som vládal.
------------------------------------
Kapitola 14

PRVÝ ÚDER

Bol som natešený, že som uvrzol Dlhému Johnovi, nuž začal som sa veselo baviť a so záujmom som sa obzeral okolo seba po tejto čudnej krajine.

Prebehol som cez mokraď zarastenú vrbinou, tŕstím a čudnými, neznámymi stromami. Potom som vyšiel na okraj otvoreného priestranstva, mierne zelenej piesočnatej roviny, dlhej asi míľu, zarastenej kde-tu borovica mi a veľkým množstvom čudne pokrivených stromov, ktoré sa rastom ponášali na duby, lenže mali lístie svetlej farby ako vŕby. Na druhom konci roviny stál jeden z kopcov s dvoma zaujímavými strmými končiarmi, ktoré sa na slnci leskli.

Teraz som po prvý raz pocítil radosť bádateľa. Ostrov bol neobývaný; spoločníkov z lode som nechal ďaleko vzadu a pred sebou som mal iba nemé zvery a vtáctvo. Motal som sa pomedzi stromy. Miestami som videl rozkvitnuté rastliny, ktoré som nepoznal. Kde-tu som zazrel aj hady a jeden zdvihol hlavu z okraja skaly a zasipel na mňa čudným zvukom, podobným hrkotu detskej hrkálky. Vtedy som ani netušil, že je to smrteľný nepriateľ - zlovestný štrkáč a že ten zvuk vydal nie hlavou, ale chvostom.

Potom som prišiel k dlhej húšťave stromov, čo vyzerali ako duby - neskôr som sa dozvedel, že sú to takzvané virgínske duby - a rástli na piesočine ako černičie; konáre mali čudne pokrivené a lístie také husté ako krov slamenej strechy. Húšťava sa rozprestierala nadol od temena piesočnatého kopčeka, postupne sa rozrastala do šírky i do výšky a siahala až po okraj širokého, tŕstím zarasteného močiara, cez ktorý pretekala najbližšia z malých riečok vlievajúcich sa do kotvišťa. Z močiara sa parilo od prudkej páľavy, takže obrysy Ďalekohľadu sa ustavične chveli v jemnej hmle.

Zrazu sa medzi tŕstím ozval akýsi ruch; s kvákaním vyletela odtiaľ divá kačica, za ňou druhá a o chvíľu nad celým močiarom krúžila a škriekala veľká mrákava vtáctva. Hneď som si pomyslel, že to sem akiste idú popri okraji močiara daktorí z námorníkov. A nemýlil som sa, lebo čoskoro som začul zďaleka tiché zvuky ľudských hlasov, a keď som pozorne načúval, zneli čoraz hlasnejšie a bližšie.

To ma náramne prestrašilo, preto som sa ukryl pod najbližší virgínsky dub, učupil sa tam a načúval ticho ako myš.

Ozval sa druhý hlas-, potom sa znova rozhovoril prvý, v ktorom som poznal Silverov hlas, a hovoril jedným dychom hodnú chvíľu, ten druhý ho iba kedy-tedy prerušil. Podľa zvuku som vybadal, že hovoria o veľmi vážnej veci a veľmi ostro, ale nerozumel som ani slovo.

Napokon prestali na chvíľu hovoriť a akiste si sadli, lebo nielenže už nekráčali bližšie, ale aj vtáci v povetrí sa začali upokojovať a zosadúvať naspäť na močiar.

A tu mi začalo vŕtať v hlave, že vlastne zanedbávam, po čo som sem prišiel; keď som už bol taký pochabý, že som prišiel s týmito hrdlorezmi na ostrov, mal by som aspoň odpočúvať, o čom sa budú radiť; bolo teda mojou zrejmou povinnosťou priplaziť sa čo najbližšie k nim pod dobrou ochranou zakrpatených stromov.

Smer k miestu, kde hovoriaci sedeli, som mohol zistiť veľmi presne nielen podľa zvuku ich hlasov, ale aj podľa správania niekoľkých vtákov, ktorí ešte nepokojne krúžili nad hlavami votrelcov.

Pomaly, ale vytrvale som sa štvornožky plazil k nim.

Keď som nakoniec zdvihol hlavu a nazrel medzierkou pomedzi lístie, celkom dobre som videl do malej zelenej úžľabiny vedia močiara, zarastenej stromami, kde stáli oproti sebe Dlhý John Silver a ešte jeden námorník v živom rozhovore.

Slnko na nich tuho pražilo. Silver si odložil klobúk na zem a bol obrátený širokou, hladkou bledou tvárou, celou ligotavou od potu, k tomu druhému tak, akoby ho dôrazne o niečo žiadal.

"Kamarát," vravel mu, ,,ja to len preto, lebo si ťa cením ako zlato, môžeš mi veriť, ako zlato! Keby som neprilipol k tebe ako smola, vari si myslíš, že by som išiel s tebou sem a dával ti výstrahu? Všetko je hotové - proti tomu nemôžeš už nič robiť. Rozprávam ti o tom len preto, aby som ti zachránil krk. Keby daktorý z tých
zdivencov o tom vedel, čo by asi bolo so mnou, Tom - no, povedz mi, - čo by bolo so mnou?" "Silver," prehovoril druhý - a všimol som si, že nielen očervenel v tvári, ale aj rozprával chripľavo, ako keď kráka vrana, a hlas sa mu triasol ako napätý povraz. "Silver," vravel mu, "si starý a statočný, alebo ťa aspoň majú za takého. Máš aj peniaze - a tie má málokto z nás úbohých námorníkov. Ak sa nemýlim, si dosť smelý chlap. Nuž a ty mi chceš nahovoriť, že sa dáš zviesť bandou takých ničomníkov? To veru nie! Ako je boh nado mnou, ja by som si dal radšej ruku odťať. Keby som sa vzoprel svojej povinnosti..."

Vtom ho znenazdania prerušil akýsi hluk. Objavil som jedného z poctivých námorníkov - a hľa, v tej chvíli som sa dozvedel aj o druhom. Kdesi ďaleko v močiari sa zrazu ozvalo volanie, akoby zlostný krik, a hneď za ním aj druhý, a potom strašný, dlhý výkrik, ktorý sa mnohonásobnou ozvenou odrazil od brál Ďalekohľadu; z močiara sa znova s ohlušujúcim trepotom krídel vzniesol celý ten obrovský kŕdeľ vtákov, že sa priam zatmela obloha; a tento výkrik smrteľnej úzkosti mi znel v ušiach ešte dlho potom, keď sa už znova všetko utíšilo a mĺkvotu sparného popoludnia narúšal iba šum zosadajúcich vtákov a vzdialený hukot príboja.

Tom pri tomto výkriku vyskočil ako kôň bodnutý ostrohou; ale Silver ani len okom nemihol. Stál na mieste, zľahka sa opieral o barlu a striehol na svojho spoločníka ako had pripravený na útok.

"John!" zvolal námorník a vystrel ruku.

"Ruky preč!" skríkol Silver a odskočil dozadu tak rýchlo a isto ako cvičený športovec.

"Dobre, John Silver, ruky preč, keď chceš," povedal námorník. "Podistým nemáš čisté svedomie, keď sa ma tak bojíš. Ale, preboha, povedz mi, čo to bolo?!"

"Toto?" uškrnul sa Silver, no striehol na neho ešte bedlivejšie -, oči v širokej tvári sa mu zúžili na malé bodky, ale blyšťali sa ako črepiny skla. "Toto? Ach, tak sa mi vidí, že to bol Alan."

A pri týchto slovách úbohý Tom vzbĺkol ako hrdina.

"Alan!" vykríkol. "Nech teda odpočíva v pokoji duša toho statočného námorníka! A pokiaľ ide o teba, John Silver, dlho sme sa priatelili, ale odteraz nie si mi priateľom. I keby som mal zhynúť ako pes, zhyniem pri konaní svojej povinnosti. Teda ste zabili Alana? Nuž tak zabite aj mňa, ak môžete! Ale ja sa ti na to nedám."

Nato sa statočný chasník obrátil ku kuchárovi chrbtom a pobral sa k brehu. No nebolo mu súdené zájsť ďaleko. John vykríkol, chytil sa konára stromu, vytrhol si spod pazuchy barlu a šmaril tú neokrôchanú zbraň za odchádzajúcim. Barla zasiahla nešťastného Toma s úžasnou prudkosťou hrotom rovno medzi lopatky, doprostred chrbta. Rozhodil rukami, zastenal a spadol.

Nedá sa povedať, či bol ranený ťažko, alebo len ľahšie. Súdiac podľa zvuku, bolo dosť možné, že mu barla na mieste prebila chrbticu. No ani nemal kedy sa spamätať. Silver, i bez nohy a barly vrtký ako opica, v nasledujúcom okamihu už bol na ňom a dva razy vrazil nôž až po črienku do bezbranného tela. Z úkrytu som ho počul, ako pri každom pichnutí nahlas zasyčal.

Neviem, čo je to zamdlieť, ale viem, že v nasledujúcej chvíli sa mi celý svet začal rozplývať pred očami do akejsi hmlistej krútňavy: Silver i vtáci, vysoký končiar Ďalekohľadu - všetko sa predo mnou krútilo a prevracalo hore nohami, v ušiach mi zunelo akési zvonenie a hučali vzdialené hlasy.

Keď som ako-tak prišiel k sebe, onen netvor sa už zbieral a stál s barlou pod pazuchou a s klobúkom na hlave. Tom nehybne ležal na tráve priamo pred ním; ale vrah si ho vôbec nevšímal a spokojne si utieral zakrvavený nôž vechťom trávy. Ináč všetko zostalo nezmenené; slnko rovnako nemilosrdne pripekalo na pariaci sa močiar a na strmý končiar vrchu, takže som si ledva vládal uvedomiť, že sa tu skutočne stala vražda a že pred krátkou chvíľou tu niekto kruto vyhasil ľudský život rovno pred mojimi očami.

Ale vtom už John vopchal ruku do vrecka, vytiahol píšťalku a zapískal na nej akýsi signál, ktorý sa rozliehal doďaleka v horúcom povetrí. Prirodzene, nemohol som vedieť, čo tento signál znamená, ale zaraz ma premkol strach. Príde sem ešte viac chlapov. Môžu ma tu nájsť. Už zmámili dvoch poctivých ľudí. Po Tomovi a Alanovi nepríde rad na mňa?

Okamžite som sa začal vymotávať z húštiny a plaziť sa nazad štvornožky tak rýchlo a ticho, ako som len vedel, do redšieho lesa. Potom som počul, ako starý pirát a jeho kompáni pokrikujú na seba, a tento zvuk, veštiaci nebezpečenstvo, akoby mi dodal krídla. Len čo som bol von z húštiny, uháňal som ako bez duše, nevšímajúc si, kam bežím, len aby som sa dostal čo najďalej od vrahov; a ako som utekal, môj strach neprestajne vzrastal a napokon vyvrcholil v akomsi záchvate šialenstva.

A naozaj, či mohol byť niekto v zúfalejšom položení ako ja? Keď sa ozve výstrel z dela, akože sa opovážim zísť dolu k člnom, medzi tých zloduchov, ešte zapáchajúcich čerstvým zločinom? Či mi prvý z nich, čo ma zazrie, nevy krúti krk ako kurčaťu? Nebude im už samotná moja prítomnosť zrejmým dôkazom strachu, a teda aj toho, že o všetkom viem? Už je všetko márne, pomyslel som si. Zbohom, Hispaniola, zbohom, pán Trelawney, doktor a kapitán! Už mi neostávalo nič inšie, iba smrť hladom, alebo smrť rukou vzbúrencov.

Kým som takto uvažoval, ustavične som bežal ďalej a ani som nezbadal, ako som dobehol k úpätiu malého kopca s dvoma končiarmi; v tejto časti ostrova rástli virgínske duby redšie od seba a rastom i rozmermi sa už väčšmi ponášali na riadne lesné stromy. Kde-tu rástlo medzi nimi aj zopár borovíc, vysokých do päťdesiat a miestami až sedemdesiat stôp. I povetrie tu bolo čerstvejšie než dolu pri močiari.

A tu ma nový úžas prinútil zastať na mieste a srdce sa mi divoko rozbúchalo.
------------------------------------
Kapitola 15

MUŽ NA OSTROVE

Dolu strmým a skalnatým svahom kopca sa zosypal malý prúd drobného kamenia a s hrkotom sa skotúľal pomedzi stromy. Nevdojak som obrátil oči tým smerom a zazrel som akúsi postavu, ktorá neobyčajne rýchlo uskočila za kmeň borovice. Nijako som nevedel rozoznať, čo to bolo; či človek a či dajaký medveď alebo opica. Zdalo sa mi, že to bolo akési čierne a chlpaté; viac som si nestihol všimnúť. No hrôza ma prinútila zastať.

Zdalo sa mi, že teraz mám na obidve strany odrezanú cestu: za mnou boli vrahovia, predo mnou sa skrýval neznámy tvor. Bez otáľania som sa rozhodol dať prednosť nebezpečenstvu, ktoré poznám, pred tým, ktoré som ešte nepoznal. Silver sa mi zdal byť menej hrozný než neznáma lesná obluda. Preto som sa zvrtol na pätách a začal som ustupovať smerom k člnom, opatrne sa obzerajúc ponad plece.

Záhadná postava sa okamžite objavila a začala mi veľkým oblúkom nadbiehať. Bol som už ustatý, ale videl som, že ani s čerstvými silami by som sa nebol mohol pretekať s takým protivníkom. Tajomný tvor skákal od kmeňa ku kmeňu ako jeleň, utekal na dvoch nohách ako človek, ale dosiaľ som nikoho nevidel takto chodiť, lebo keď bežal, zohýnal sa takmer až k zemi. A jednako to bol človek, o tom som už nemohol pochybovať.

Začal som si v duchu pripomínať všeličo, čo som počul o ľudožrútoch. Len-len že som nezavolal o pomoc. Ale už samotná skutočnosť, že to bol človek, hoci azda divoch, ma trochu upokojovala a úmerne s tým začal vo mne znova vzrastať strach pred Silverom. Zastal som teda a začal som hútať, ako by som unikol. Kým som takto premýšľal, preblyslo mi hlavou, že mám pri sebe pištoľu. Len čo som si uvedomil, že nie som bezbranný, znova sa mi rozpálilo srdce odvahou, odhodlane som sa obrátil tvárou k neznámemu človeku z ostrova a smelo k nemu vykročil.

V tej chvíli bol práve schovaný za kmeňom stromu, ale istotne ma bedlivo pozoroval, lebo len čo som sa pobral k nemu, hneď sa vynoril a podišiel mi v ústrety. Potom váhal, spätil sa, znova vyskočil dopredu a naostatok ma úžasne prekvapil a zmiatol, keď sa hodil na kolená a prosebné vzopäl ku mne ruky.

Nato som znova zastal.

"Kto ste?" spýtal som sa.

"Ben Gunn," odvetil mi. Jeho hlas znel chrapľavo, neisto, ako keď zaškrípe hrdzavá závora. "Som úbožiak Ben Gunn, Ben Gunn. Za posledné tri roky som nevidel živého tvora."

Teraz som už mohol rozoznať, že je to beloch ako ja a že má celkom príjemnú tvár. Kožu mal všade, kde nebola chránená, opálenú slnkom; ešte aj pery mal počerné a jeho svetlé oči sa vynímali priam čudne v takej počernej tvári. Bol taký otrhaný, že som takého biedneho žobráka ešte nikdy nevidel ani v skutočnosti, ani vo svojich predstavách. Mal na sebe zdrapy starej lodnej plachty, a starých námorníckych šiat. Táto nezvyčajná zlátanina bola pospínaná dovedna sústavou kadejakých rozmanitých spôn, mosadzných gombíkov a kúskami dechtovaných motúzov, Okolo pása mal starý kožený opasok s mosadznou prackou - a to bola jediná slušnejšia súčasť jeho oblečenia.

"Tri roky!" zvolal som. "Stroskotali ste?"

"Horkýže, priateľko," povedal, "vylodili ma tu."

Počul som toto slovo už dávnejšie a vedel som, že to znamená strašný trest, dosť zvyčajný medzi pirátmi. Vinníka vylodia na breh na nejakom pustom a vzdialenom ostrove, dajú mu trošku prachu a streliva a nechajú ho tam.

"Veru tak, vylodili ma tu pred troma rokmi," pokračoval, "a odvtedy som žil len na kozľacine, bobuliach a ustriciach. Človek si vie všade dajako pomôcť, ak je chlap. Nuž ale, priateľko, strašne sa mi cnie za poriadnou stravou. Nemáš náhodou u seba kúsok syra? Nie? Koľko dlhých nocí sa mi snívalo o syre - zväčša o údenom - ale keď som sa zobudil, zase bolo po všetkom."

"Ak sa ešte dostanem na palubu," povedal som, "dostanete syra, koľko sa vám zažiada."

Medzi rečou mi ustavične ohmatával oblek, hladkal ruky, obzeral topánky, a keď sám nehovoril, dával najavo detinskú radosť nad tým, že vidí pri sebe človeka. No pri mojich posledných slovách zbystril pozornosť a zatváril sa akosi preľaknuto i chytrácky.

"Vravíš, že ak sa ešte dostaneš na palubu?" opakoval. "Nuž a ktože by ti v tom bránil?"

"Vy nie, to už viem," odvetil som.

"A veru máš pravdu," zvolal. "Ale počuj, akože sa vlastne voláš, priateľko?"

"Jim," povedal som mu.

"Jim, Jim," opakoval celý natešený. "Nuž tak počuj, Jim, kedysi som žil tak hnusne, že by si sa hanbil, keby si to všetko vypočul. Napríklad, keď pozrieš na mňa, sotva by si veril, že som mal nábožnú mamku?" spýtal sa.

"Nuž, to veru sotva," odpovedal som.
"Ach, veru tak," vzdychol si, "ale jednako som mal veľmi nábožnú mamku. A bol som celkom poriadny a zbožný chlapec, vedel som odrapotať katechizmus rýchlo, ako keď bičom plieska. A vidíš, Jim, ako sa to so mnou skončilo! A začalo sa to tak, že som sa naučil hrávať hlava-písmo na posvätených náhrobných kameňoch. Začal som s tým, ale potom to bolo čoraz horšie. Čo sa mi moja mať nadohovárala a toto všetko mi predpovedala, och, taká zbožná žena! Prozreteľnosť sama ma doviedla až sem. Na tomto osamelom ostrove som si všetko uvážil a dal som sa na pokánie. Už ma neprichytíš spitého, vypijem si iba ak za náprstok, aj to len pri prvej príležitosti zapiť šťastie, že sa dostanem odtiaľto. Zaumienil som si, že budem dobrý, a už viem, ako začať. A počuj, Jim," znížil hlas do šepotu a poobzeral sa, "ja som bohatý človek."

Tu som si pomyslel, že sa úbožiak podistým zbláznil v tejto samote, a myslím, že mi to aj videl na tvári, lebo hneď zopakoval svoje tvrdenie:

"Vravím ti: som bohatý, bohatý! A ešte ti čosi poviem, Jim: urobím z teba človeka, ako sa patrí. Ach, Jim, môžeš ďakovať svojej šťastnej hviezde, že si prvý, čo ma našiel!"

Vtom mu náhle preletel po tvári akýsi tieň nevôle, ešte pevnejšie mi stisol ruku a pohrozil ukazovákom.

"A teraz mi povedz pravdu, Jim: nie je to Flintova loď?"

V tom okamihu som dostal šťastlivé vnuknutie. Začal
som veriť, že som našiel spojenca, a odpovedal som mu
bez váhania:

"Nie je to Flintova loď; Flint je už mŕtvy; ale keď sa už spytujete, poviem vám, že máme na palube niekoľkých Flintových ľudí - a práve to je naše nešťastie."

"A nie je medzi nimi chlap s jednou nohou?" vyhŕkol.

"Silver?" opýtal som sa.

"Hej, Silver!" prisvedčil. "Tak sa volal."

"Je naším kuchárom; a teraz je vodcom vzbúrencov."

Ešte stále ma držal za zápästie a pri týchto slovách mi skoro vykrútil ruku.

"Ak ťa poslal Dlhý John," povedal, "tak je so mnou koniec, to viem. Ale čo myslíš, čo bude s tebou?"

V okamihu som sa rozhodol a namiesto odpovede som mu porozprával celú históriu našej plavby, i to, do akého ťažkého položenia sme sa dostali. Vypočul ma veľmi pozorne, a keď som skončil, pohladkal ma po hlave.

"Si dobrý šuhaj, Jim," povedal, "a teraz ste všetci v klepci, však? Nuž ale na Bena Gunna sa môžete spoľahnúť. Ben Gunn to dá do poriadku. Čo myslíš, ukáže sa ten váš Trelawney ako štedrý človek, keď mu pomôžem, veď, ako vravíš, aj on je teraz v klepci?"

Povedal som mu, že Trelawney je náramne štedrý človek.

"Hej-hej," odvetil Ben Gunn, "lenže, vieš, ja to nemyslím tak, že by ma vyobliekal do livreje a urobil svojím vrátnikom alebo tak podobne. To by som nerád,

Jim. Ja to myslím tak, či by bol ochotný prenechať mi, povedzme, tisíc libier z peňazí, ktoré sú vlastne už moje?"

"Dozaista by bol," povedal som. "Veď sme sa dohodli, že všetci námorníci dostanú podiel."

"A k tomu aj cestu domov?" doložil a skúmavo pozrel na mňa.

"Pravdaže!" zvolal som, "Trelawney je statočný. A okrem toho, ak sa zbavíme pirátov, budeme na lodi potrebovať vašu pomoc, aby sme sa dostali domov."

"Aha," povedal, "to je pravda." A hneď bolo na ňom vidieť, že sa mu veľmi uľavilo.

"Teraz ti čosi poviem," pokračoval. "Poviem ti len toto, nič viac. Bol som na Flintovej lodi, keď tu zakopával poklad. Vzal si so sebou šiestich chlapov, šiestich námorníkov. Boli na ostrove asi týždeň a my sme zatiaľ so starým Mrožom brázdili more pri pobreží. Jedného dňa sme dostali signál a tu prišiel k nám Flint, ale len sám, v malom člne, a hlavu mal obviazanú belasou šatkou. Práve vychádzalo slnce, a keď Flint vystrčil hlavu nad provu, bol bledý ako smrť. Ale prišiel, pomysli si, a tí šiesti ostali tam - mŕtvi a zahrabaní. Ako to urobil, to si nikto z nás, čo sme boli na palube, nevedel vysvetliť. Zaiste tam musela byt strašná bitka, musel ich prekvapiť a tak zabiť - veď bol sám proti šiestim. Billy Bones bol vtedy prvým dôstojníkom a Dlhý John loďmajstrom; tí sa ho spýtali, kde je poklad. ,Ach, čo, odvrkol im, ,môžete ísť na breh, ak chcete, a zostať tam, ale loď odchádza za novou korisťou, doparoma! Veru hej, iba toľko im povedal.

No a pred troma rokmi sme sa raz plavili na onej lodi okolo tohto ostrova. Chlapi, vravím kamarátom, ,tu je zakopaný Flintov poklad; pristaňme a nájdime ho. Kapitánovi sa to nepáčilo; ale moji kamaráti súhlasili, nuž tak sme pristáli. Hľadali ho dvanásť dní, zo dňa na deň väčšmi nadávali na mňa, až konečne jedného krásneho dňa sa všetci vrátili na loď. ,A ty, Benjamín Gunn, povedali mi, ,tu máš mušketu, rýľ a čakan. Môžeš tu zostať a hľadať si Flintove peniaze pre seba, veru, tak mi povedali.

Nuž vidíš, Jim, bol som tu tri roky a podnes som nemal ani kúska poriadnej stravy. Ale teraz dobre počúvaj a prizri sa mi: vyzerám ako obyčajný námorník? Vravíš, že nie. A veru som ním ani nebol, to ti vravím."

Pritom zažmurkal a tuho ma uštipol.

"Vášmu Trelawneymu povedz len toľko, Jim," pokračoval, "nebol to obyčajný námorník - len mu to povedz. Tri roky žil na tomto ostrove, vo dne v noci, v lete v zime, a zavše sa hádam aj pomodlil (tak mu povedz) a zavše si pomyslel aj na svoju starú matku, či je ešte nažive (aj to mu povedz), ale väčšinu strávil Gunn (hlavne toto mu povedz) - väčšinu času strávil v inakšej práci. A vtedy ho uštipni ako teraz ja teba."

A znova ma veľmi tajnostkársky uštipol.

,,A potom," pokračoval, "potom mu povieš ešte toto: Gunn je dobrý človek (povieš mu) a oveľa väčšmi dôveruje - zapamätaj si to: oveľa väčšmi - rodenému rytierovi než týmto rytierom šťastia, akým bol aj sám."

"Dobre," povedal som, "hoci nerozumiem ani slova z toho, čo ste mi vraveli. Na tom však teraz nezáleží, otázka je, ako sa dostanem na loď."

"Aha," povedal, "v tom je veru háčik. Nuž čo: mám tu čln, čo som si sám urobil. Mám ho schovaný pod tamtou bielou skalou. V najhoršom to môžeme s ním skúsiť, keď sa zotmie. Hí!" zhíkol, "čože je to?"

Práve vtedy totiž zahrmel výstrel z dela, hoci chýbali ešte zo dve hodiny do západu slnca; ozvena výstrelu sa rozliehala po celom ostrove.

"Už začali bojovať!" vykríkol som. "Bežte za mnou!"

A rozbehol som sa ku kotvišťu; zabudol som na všetku hrôzu. Gunn, poobliekaný do handár a kozích koží, bežal ľahučko a rýchlo, tesne popri mne.

"Vľavo, vľavo," naprával ma, "drž sa viac doľava, priateľ Jim! Bežme popod stromy! Aha, tuto som zabil prvú kozu. Teraz už nechodia dolu, všetky sa utiahli hen na tie vŕšky, lebo sa boja Benjamína. Aha! A tuto je cintorín, ver alebo nie, cintorín - vidíš tie kopčeky? Sem som sa zavše chodieval modliť, keď som sa nazdal, že by mala byť nedeľa. Nebolo to ako v kostole, ale predsa len sa mi to tu videlo akési slávnostnejšie; a potom, vieš, Ben Gunn tu vo všetkom trpel núdzu - nemal ani kostol, ba ani len bibliu, ani zástavu!"

Kým sme bežali, ustavične mi takto trkotal a nečakal odo mňa odpoveď, nuž som mu ani neodpovedal.

O hodnú chvíľu po výstrele z dela sa ozval rachot menších zbraní.

Znova nastalo ticho - a potom som zazrel ani nie štvrť míle pred nami povievať v povetrí nad lesom britskú zástavu.
------------------------------------
Časť štvrtá

OHRADA
------------------------------------
Kapitola 16

V ROZPRÁVANÍ POKRAČUJE DOKTOR:
AKO SME OPUSTILI LOĎ

Keď obidva člny odrazili od Hispanioly, bolo asi pol druhej - tretí zvon* ( zvon - námornícka jednotka času rovnajúca sa polhodine a ohlasovaná údermi zvona), ako vravia námorníci. Kapitán, Trelawney a ja sme sa radili v kajute o situácii. Keby bol dul aký-taký vetrík, boli by sme napadli tých šiestich vzbúrencov, čo ostali na lodi, boli by sme preťali kotvové lano a odplávali na more. No vietor sa ani len nepohol; a na dovŕšenie našej bezmocnosti prišiel dolu Hunter so správou, že Jim Hawkins sa vkradol do jedného z člnov a odišiel s ostatnými na breh.

Nikdy nám ani len na um neprišlo pochybovať o Jimovi Hawkinsovi, ale obávali sme sa, či sa mu dačo nestane. Chlapi boli v takej podráždenej nálade, že sme naozaj nevedeli, či chlapca ešte uvidíme živého. Vybehli sme na palubu. Smola v škárach priam vrela od horúčavy -, v povetrí bol taký zápach, že mi z toho prišlo zle. Tu, v tomto odpornom kotvišti, bolo cítiť vo vzduchu zápach zimnice a červienky tak prenikavo ako nikde inde. Tí šiesti darebáci sedeli pod plachtou na prednej časti paluby a voľačo si šomrali. Pri brehu ostrova sme videli člny, uviazané tesne pri ústí riečky, v každom sedel jeden chlap. Jeden si pohvizdoval Lillibullero.

Čakanie bolo úmorné. Rozhodli sme sa, že Hunter a ja zájdeme v maličkej jole na breh na výzvedy. Člny pri brehu boli trochu vpravo, ale Hunter a ja sme veslovali rovno tým smerom, kde bola na mapke vyznačená ohrada. Tí dvaja, čo strážili člny, sa zrejme zmiatli, keď nás zbadali; Lillibullero zatíchlo; videl som, ako sa radia, čo majú robiť. Keby boli odišli povedať to Silverovi, všetko sa mohlo zvrtnúť celkom inakšie; ale akiste mali prísny rozkaz strážiť člny, preto sa rozhodli pokojne sedieť a znova si začali pohvizdovať Lillibullero.

Breh tvoril na jednom mieste miernu zákrutu -, zakormidloval som tak, aby sa tento výbežok dostal medzi nás a člny, takže nám zmizli z očí ešte prv, ako sme pristáli pri brehu. Vyskočil som z joly a rozbehol som sa, ako som vládal; pod klobúk som si vložil veľkú hodvábnu šatôčku, aby ma chladila, a v rukách som pre istotu držal dve nabité pištole.

Neprešiel som ani sto krokov a dobehol som k ohrade.

Vyzerala takto: takmer na vrchole malého kopca vyvieral prameň čistej vody a na kopci, práve nad prameňom, zbúchali mocný zrub, do ktorého sa pomestilo asi štyridsať ľudí. Zrub mal na každej strane strieľne. Okolo zrubu vyklčovali dosť veľké priestranstvo a ohradili ho mocnou kolovou ohradou, vysokou šesť stôp, bez vrát a iných otvorov. Ohrada bola taká pevná, že by na jej zváľanie bolo treba hodne času a námahy, ale zároveň taká riedka, že sa obliehajúci nemohli za ňou skrývať. Ľudia v zrube boli teda vždy vo výhode -, boli bezpečne krytí a mohli strieľať na útočníkov ako na jarabice. Potrebovali len dobrú stráž a dostatok potravy. Ak nešlo o celkom nečakané prekvapenie, mohli ubrániť zrub aj proti celému pluku.

Najväčšmi som sa potešil tomu prameňu. Hoci sme sa v kajute Hispanioly mali celkom dobre, mali sme hojnosť zbraní a streliva, dobrého jediva a výborných vín, predsa len sme zabudli na jednu vec - nemali sme pitnú vodu. Práve som o tom premýšľal, keď sa na ostrove rozľahol výkrik smrteľnej úzkosti. Násilná smrť mi nebola novinkou - veď som slúžil pod jeho kráľovskou výsosťou vojvodom z Cumberlandu a bol som aj ranený pri Fontenoy - ale teraz mi srdce zabúchalo ako zdivené.

"Už je po Jimovi Hawkinsovi," bola moja prvá myšlienka.

Byť vyslúženým vojakom, to už čosi znamená, no ešte viac znamená byť lekárom. V našom povolaní nemožno nikdy dlho otáľať; a tak som sa v okamihu rozhodol, rýchlo som sa vrátil na breh a skočil do joly.

Našťastie Hunter vedel dobre veslovať; jola priam letela po vode, zakrátko sme boli pri škuneri a raz-dva som vyliezol na palubu.

Videl som, že sú všetci vzrušení, čo bolo celkom prirodzené. Trelawney sedel bledý ako stena,- neborák, myslel na nešťastie, do ktorého nás zatiahol, a jeden z námorníkov, čo sedeli vpredu, tiež nevyzeral oveľa lepšie.

"Doktor, pozrite na tamtoho chlapíka," povedal mi kapitán Smollett, "ten je v týchto veciach ešte nováčikom. Len-len že nezamdlel, keď počul ten výkrik. Toho by nebolo treba dlho prehovárať, aby sa k nám pridal."

Rozpovedal som kapitánovi svoj plán a hneď sme sa dohodli o všetkých podrobnostiach, ako ho uskutočníme.

Starého Redrutha sme postavili do chodby medzi kajutou a provou lode a dali sme mu tri či štyri nabité muškety a slamník, aby sa mal za čo skryť. Hunter zašiel s jolou pod kormu a ja s Joyceom sme začali do nej nakladať súdky s prachom, muškety, vrecia suchárov, súdky s bravčovinou, súdok koňaku a moju drahocennú lekárničku.

Trelawney a kapitán zostali zatiaľ na palube; kapitán zavolal na člnovoda, ktorý bol teraz najvýznamnejším spomedzi námorníkov, a povedal mu:

"Pán Hands, každý z nás dvoch má pár nabitých pištolí. Ak voľakto z vás šiestich dá nejaké znamenie, je synom smrti."

Veľmi ich to zarazilo. Po krátkej porade zmizli dolu prednými schodíkmi: podistým nás chceli prepadnúť od chrbta. Ale keď videli Redrutha, ktorý ich čakal v zatarasenej chodbe, hneď sa vrátili a ktorýsi znova vystrčil hlavu na palubu.

"Dolu, ty pes!" skríkol kapitán.

Hlava okamžite zmizla a potom sa už ani jeden z tých šiestich zbabelých námorníkov neukázal.

Medzitým sme nahádzali do joly to najpotrebnejšie, čo nám prišlo pod ruku, a naložili sme ju, nakoľko sa len dalo. Joyce a ja sme vyliezli zadným okienkom a znova zamierili s jolou k brehu tak rýchlo, ako sme vládali veslovať.

Táto druhá plavba zrejme už znepokojila strážcov na brehu. Znova prestali pískať Lillibullero, a prv ako sme im zmizli z dohľadu za malým výbežkom, jeden z nich vyskočil z člna a odbehol do lesa. Mal som sto chutí zmeniť plán a zničiť im člny, ale obával som sa, že Silver s ostatnými môže byť niekde nablízku, a keby sme sa pokúšali získať priveľa, mohli by sme napokon ľahko prísť o všetko, čo sme už získali.

Čochvíľa sme pristáli na tom istom mieste ako predtým a začali sme odnášať zásoby do zrubu. Prvú cestu sme vykonali všetci traja poriadne naložení, pozhadzovali sme náklad ponad palisádu a nechali sme tam Joycea na stráži; pravda, bol sám, ale mal pol tucta muškiet. Hunter a ja sme sa vrátili k jole po ďalší náklad. Takto sme vláčili bez oddychu, kým všetok náklad nebol v bezpečí; potom obidvaja sluhovia zaujali obranné postavenie v zrube a ja som zatiaľ z celej sily vesloval naspäť k Hispaniole.

Že sme sa opovážili zájsť aj po druhý náklad, v skutočnosti nebolo ani také nebezpečné, ako by sa zdalo.

Oni síce mali početnú prevahu, to je pravda, ale my sme boli lepšie vyzbrojení. Ani jeden z tých, čo boli na brehu, nemal mušketu a utešovali sme sa tým, že kým by sa dostali k nám na dostrel pištole, odbavili by sme aspoň pol tucta z nich.

Trelawney ma čakal pri zadnom okienku. Už sa celkom spamätal z ohromenia. Zachytil lano, priviazal jolu a hneď sme začali nakladať ďalšie zásoby, ako sme najrýchlejšie mohli. Naložili sme bravčovinu, prach a sucháre, zo zbraní sme vzali už len po jednej muškete a šabli pre Trelawneyho, Redrutha, kapitána a pre mňa; ostatné zbrane sme pohádzali do vody, hlbokej asi dve a pol siahy, takže sme videli, ako sa oceľ ligoce v slnečnej žiari na čistom piesočnatom dne.

Medzitým sa už začínal odliv a loď sa hojdavo otáčala okolo kotvy. Od obidvoch člnov pri brehu bolo počuť nejasné pokrikovanie: to nás síce ubezpečovalo, že sa nemusíme báť o Joycea a Huntera, ktorí boli ďalej na východ, ale zároveň nám to bolo výstrahou, aby sme sa poponáhľali. Redruth sa stiahol zo svojho miesta v chodbe a skočil do joly, s ktorou sme potom zaveslovali k boku lode, aby sa k nám kapitán Smollett ľahšie dostal.

"Hej, chlapi," zavolal, "počujete ma?"

Z provovej nástavby sa nikto neozval.

"Počuj, Abrahám Gray, tebe by som rád čosi povedať."

Zasa nijaká odpoveď.

"Gray," pokračoval kapitán trochu hlasnejšie, "opúšťam túto loď a rozkazujem ti, aby si šiel so mnou. Viem, že si v podstate dobrý človek a možno nejeden z vás nie je taký zlý, ako sa tvárí. Mám v ruke hodinky; dávam ti tridsať sekúnd na to, aby si sa pridal ku mne."

Chvíľu bolo ticho.

"Pohni, priateľko," pokračoval kapitán, "neváhaj toľko! S každou sekundou riskujem nielen svoj život, ale aj život týchto dobrých ľudí."

Zrazu dnu nastala ruvačka, bolo počuť údery a potom odtiaľ vybehol Abrahám Gray, poranený na líci, a pribehol ku kapitánovi ako pes na zahvizdnutie.

"Idem s vami, pán kapitán," povedal.

A v nasledujúcom okamihu zoskočil s kapitánom k nám do loďky. Odrazili sme od lode a veslovali preč.

Takto sme opustili Hispaniolu; no ešte sme neboli na brehu, vo svojej ohrade.
------------------------------------
Kapitola 17

DOKTOR ROZPRÁVA ĎALEJ:
POSLEDNÁ PLAVBA JOLY

Táto piata plavba joly sa veľmi líšila od všetkých predošlých. Po prvé, na taký malý čln to bolo priveľké preťaženie. Už piati dospelí chlapi - a z toho traja, Trelawney, Redruth a kapitán, vysokí šesť stôp - bolo oveľa viac, ako jola vládala uniesť; a navyše ešte prach, bravčovina, vrecia suchárov! Zadný okraj joly sa ponáral do vody a zavše sa do nej načrela voda. Neprešli sme ešte ani sto yardov, už som mal nohavice a spodok kabáta celkom premočené.

Kapitán nás rozmiestil tak, aby jola bola lepšie vyvážená. Potom už sedela na vode vyrovnanejšie, ale i tak sme sa báli čo len prudšie vydýchnuť.

Po druhé, už bol odliv a cez zátoku prúdil na západ silný prúd, stáčajúci sa potom na juh k moru úžinou, ktorou sme ráno vplávali do kotvišťa. Pre našu preťaženú loďku boli nebezpečné aj celkom malé vlny, ale najhoršie bolo to, že nás prúd odnášal zo správneho smeru ďaleko od miesta za výbežkom, kde sme chceli pristáť. Keby sme sa boli nechali unášať prúdom, boli by sme sa dostali k brehu pri dvoch člnoch, kde sa každú chvíľu mohli zjaviť piráti.

"Nemôžeme udržať jolu v smere k ohrade," povedal som kapitánovi. Ja som totiž kormidloval a on s Redruthom veslovali, lebo obidvaja boli ešte svieži. "Prúd ju unáša nadol. Nemohli by ste zaberať trochu silnejšie?"

"Veru nie, lebo by sme prevrátili čln," odvetil mi. "Len vydržte, doktor, prosím vás, vydržte, kým neuvidíte, že už premáhate prúd."

Pokúsil som sa o to a zistil som, že nás prúd ustavične odnáša na západ, kým som neobrátil jolu čelom rovno na východ, čiže v pravom uhle k smeru, ktorým sme sa mali plaviť.

"Takto sa nikdy nedostaneme k brehu," povedal som.

"Ak nemôžeme plávať iným smerom, musíme sa držať tohto," odvetil kapitán. "Musíme plával proti prúdu. Uznajte, doktor," pokračoval, "keby nás strhlo na záveternú stranu od miesta, kde chceme pristáť, bohvie kde by sme sa dostali na breh, a okrem toho by nás mohli napadnúť s člnmi; ale ak vydržíme takto, prúd musí zoslabnúť, a potom sa môžeme pomaly vrátiť popri brehu."

"Prúd už slabne, pán doktor," povedal Gray, ktorý sedel vpredu, "môžete trocha povoliť."

"Ďakujem vám, priateľko," povedal som, akoby sa medzi nami nič nebolo stalo; dohodli sme sa totiž, že sa budeme správať k nemu celkom tak, akoby bol jedným z nás?

Zrazu sa kapitán znova ozval a zdalo sa mi, že má trošku zmenený hlas.

"Delo!" vyhŕkol.

"I ja som myslel na to," povedal som, lebo som sa nazdal, že myslí na ostreľovanie pevnosti. "No nepodarí sa im dopraviť delo na breh, a keby aj áno, nijako ho nepretiahnu cez húšťavu."

"Obzrite sa, doktor," povedal kapitán.

Na našu dlhú deviatku sme celkom zabudli; a hľa, teraz sme s hrôzou videli, ako sa tí piati lotri usilovne zvŕtajú okolo dela a sťahujú z neho kabát, ako nazývali hrubú dechtovanú plachtu, ktorou bolo delo počas plavby prikryté. A nielen to; zároveň mi preblyslo hlavou, že sme nechali na lodi delové gule i prach a že stačí jediný úder sekerou, aby sa tí diabli zmocnili všetkého, čo zostalo na lodi.

"Izrael bol Flintovým delostrelcom," podotkol Gray chrapľavým hlasom.

Nedbajúc na nebezpečenstvo, zamierili sme s jolou rovno k miestu, kde sme chceli pristáť. Teraz sme už boli natoľko von z prúdu, že sa jola dala viesť aj pri pomalom veslovaní rovno k cieľu. No najhoršie bolo to, že sme teraz neboli k Hispaniole obrátení chrbtom, ale bokom, takže mohli cieliť do nás ako do vrát stodoly.

Videl som - a bolo aj počuť - ako Izrael Hands, ten zloduch s korheľskou tvárou, dovliekol na palubu delovú guľu a hodil ju, len tak zdunelo.

"Kto je z nás najlepší strelec?" spýtal sa kapitán.

"Nepochybne pán Trelawney," povedal som.

"Pán Trelawney, boli by ste taký láskavý a vzali si na mušku jedného z tých chlapov? Podľa možnosti Handsa," povedal kapitán.

Trelawney zostal chladný ako oceľ, len si prezrel panvičku muškety.

"Len zľahka s tou puškou, pane," upozornil ho kapitán, "lebo prevrhnete čln. A my všetci musíme pomôcť udržať rovnováhu, kým bude cieliť."

Trelawney prilícil mušketu, vesla zastali a všetci sme sa nachýlili na druhú stranu, aby sme udržali jolu v rovnováhe. Všetko sa podarilo tak hladko, že sa nenačrela ani kvapka vody.

Zatiaľ vzbúrenci obrátili delo, upevnené na otočnej osi, a Hands práve stál s nabijakom pri hlavni, takže bol veľmi dobrým terčom. No nemali sme šťastie, lebo práve vtedy, keď Trelawney vystrelil, Hands sa zohol, guľka prehvizdla ponad neho a zasiahla kohosi z ostatných štyroch: ten padol.

Na výkrik raneného sa ozvali nielen jeho spoločníci na palube, ale aj mnohé hlasy na brehu; a keď sme pozreli tým smerom, videli sme, že sa aj ostatní piráti hrnú z lesa a naskakujú do člnov.

"Člny sa už hýbu!" zvolal som.

"Teda vpred!" zavelil kapitán. "Teraz už nesmieme dbať na to, či sa nám načrie troška vody. Ak sa nedostaneme na breh, je po nás."

"Obsadili iba jeden čln," podotkol som, "a mužstvo z druhého člna pravdepodobne beží po brehu, aby nám odrezalo cestu."

"Tí sa aj spotia, kým sem dobehnú," odvetil kapitán. "Veď viete, akí sú námorníci na suchej zemi. Tých by som sa nebál, ale skôr delových gulí! Sto hrmených! Veď by nás musela trafiť aj slúžka mojej ženy! Pán Trelawney, keď uvidíte horieť zápalnú šnúru, povedzte nám, zastavíme čln."

Medzitým sme sa dostali o hodný kus ďalej; hoci loďka bola taká preťažená, načrelo sa len málo vody. Teraz sme už boli blízko brehu,- ešte zo tridsať-štyridsať záberov veslami a mohli sme pristáť, lebo odlivom opadla voda a odkryla úzky pás piesku poniže zakrpatených stromov. Člna sme sa už nemuseli báť, lebo nám zmizol spred očí za malým výbežkom ostrova. Odliv, ktorý nás tak ukrutne zdržal, teraz to naprával tým, že zdržiaval útočníkov. Jediným nebezpečenstvom bolo delo.

"Keby som si trúfal," povedal kapitán, "zastavil by som čln a mohli by sme odstreliť ešte jedného."

No bolo zrejmé, že ani piráti sa nechcú omeškať s výstrelom. Vôbec si nevšímali padnutého kamaráta, hoci nebol mŕtvy; videl som totiž, ako sa pokúša odplaziť nabok.

"Teraz!" zvolal Trelawney.

"Stáť!" vzápätí ako ozvena zavelil kapitán.

A spolu s Redruthom strhli jolu takým silným záberom, že sa korma ponorila pod vodu. V tom istom okamihu zahrmel výstrel z dela. Toto bol prvý výstrel, čo počul Jim, lebo predošlý výstrel z Trelawneyho muškety nebolo počuť tak ďaleko. Nikto z nás nevedel presne, kadiaľ preletela guľa, ale myslím, že letela rovno ponad naše hlavy a tým, že rozvírila povetrie, pomohla dovŕšiť našu pohromu.

Nech to už bolo akokoľvek, čln sa pomaly ponoril kormou asi na tri stopy pod vodu, ale kapitán a ja sme sa udržali na nohách, bezmocne pozerajúc na seba. Ostatní traja sa prekoprcli do vody a vynorili sa celí mokrí.

No to by ešte nebola taká veľká chyba, lebo nikto neprišiel o život a mohli sme sa bezpečne vybrodiť na breh; horšie bolo, že všetky zásoby, čo sme viezli, ostali vo vode, ba čo viac, z piatich pušiek nám ostali len dve suché. Keď sme sa prevrhli, ja som svoju akosi pudové schytil z lona a zdvihol nad hlavu; kapitán mal svoju pušku na pleci obrátenú kohútikom nahor ako obozretný človek. Ostatné tri sa potopili s člnom.

A na dovŕšenie nášho nešťastia sme začuli, že sa lesom popri brehu blížia k nám hlasy. Nielenže hrozilo nebezpečenstvo, že nám, takto stroskotaným, odrežú cestu k opevnenému zrubu, ale báli sme sa aj toho, či Hunter a Joyce budú vedieť a vládať ubrániť sa v zrube, ak ich napadne pol tucta pirátov. Hunter bol spoľahlivý, to sme vedeli, ale na Joycea sa nedalo s takou istotou spoľahnúť, bol to prívetivý a zdvorilý človek, súci za lokaja, čistiť šaty a podobne, ale nie za bojovníka.

V takýchto ťažkých myšlienkach sme sa prebrodili k brehu, ako sme najrýchlejšie vládali, nechávajúc za sebou úbohú jolu a dobrú polovicu všetkého nášho prachu a jediva.
------------------------------------
Kapitola 18

DOKTOR ROZPRÁVA ĎALEJ:
AKO SA SKONČIL PRVÝ DEŇ BOJA

Ozlomkrky sme utekali pásom lesa, ktorý nás ešte oddeľoval od ohrady: na každom kroku sme počuli, ako sa hlasy pirátov blížia. Čochvíľa sme počuli aj ich dupot a praskot konárov, ako sa predierali cez húšťavu. Videl som, že už ide do najtuhšieho, nuž som si prezrel panvičku muškety.

"Kapitán," povedal som, "Trelawney je výborný strelec; dajte mu vašu pušku, svoju nemôže použiť."

Vyčarali si pušky a Trelawney, mlčanlivý a chladnokrvný už do samého začiatku tejto trmy-vrmy, zastal na chvíľu a presvedčil sa, či je zbraň dobre pripravená na streľbu. V tej chvíli som si všimol, že Gray je dosiaľ neozbrojený, a podal som mu svoju námornícku šabľu. Všetkých nás akosi obodrilo, keď sme videli, ako si Gray napľul do dlane, zvraštil obrvy a švihol šabľou do vzduchu, až zasvišťala. Bolo zrejmé z každého jeho pohybu, že náš nový spojenec je hoden dôvery, ktorú sme mu prejavili.

Asi po štyridsiatich krokoch sme dobehli k okraju lesa a zazreli pred sebou ohradu. Pribehli sme k ohrade asi uprostred južnej strany - a takmer v tej chvíli sa objavili pri juhozápadnom uhle ohrady siedmi vzbúrenci na čele s loďmajstrom Jobom Andersonom, ktorí nás dychtivo prenasledovali.

Zastali, akoby ich čosi zarazilo, a prv ako sa stačili spamätať, vystrelili sme na nich, a to nielen Trelawney a ja, ale aj Hunter a Joyce zo zrubu. Štyri strely zahučali dosť nesúladné, ale vykonali svoje dielo; jeden z nepriateľov padol a ostatní sa bez meškania zvrtli a zmizli medzi stromami.

Keď sme nabili zbrane, prešli sme popri palisáde pozrieť zabitého nepriateľa. Bol na mieste mŕtvy, guľka mu preletela srdcom.

Už sme sa začali tešiť z tohto úspechu, ale vtom tresol v kroví výstrel z pištole, guľka mi prehvizdla popri uchu a nešťastný Tom Redruth sa zatackal a klesol na zem. Trelawney i ja sme zaraz odpovedali streľbou, ale nemali sme do čoho cieliť a pravdepodobne sme iba zbytočne plytvali prachom. Potom sme znova nabili zbrane a venovali sme sa úbohému Tomovi.

Kapitán a Gray ho už medzitým prezreli; na prvý pohľad som videl, že mu niet pomoci.

Myslím, že naša pohotová strelecká odveta znova zaplašila vzbúrencov, lebo nás už neobťažovali, kým sme dokonávajúceho starého správcu preložili ponad palisádu a odniesli do zrubu.

Stenal a silne krvácal, neborák. Od samého začiatku ťažkých chvíľ až doteraz, keď sme ho uložili v zrube, nevyslovil jediné slovíčko prekvapenia, výčitky, strachu, ba ani len nesúhlas. Ako Trójan zaľahol za matracový kryt v chodbe na lodi; všetky rozkazy vykonával spoľahlivo, mlčky a verne ako pes. Bol vari o dvadsať rokov starší ako ostatní v našej skupine; a teraz tento starý a poslušný sluha dokonával.

Trelawney klesol k nemu na kolená, bozkával mu ruku a plakal ako malé dieťa.

"Odchádzam, pán doktor?" opýtal sa.

"Áno, Tom, priateľ môj," povedal som, "odchádzate domov."

"Škoda, že som nemohol daktorého skosiť," vzdychol si.

"Tom," prihovoril sa mu Trelawney, "len povedz, či mi odpúšťaš?"

"Len či to bude odo mňa dosť úctivé, aby som vám ja odpúšťal, pán Trelawney?" znela odpoveď. "Nuž ale, nech je tak, amen!"

A po malej chvíli ticha povedal, že by sa niekto hádam mohol pomodliť. "To už je taký zvyk, pane," doložil akoby na ospravedlnenie. Potom už nepovedal ani slovo a po chvíli dokonal.

Medzitým kapitán, na ktorom som si už prv všimol, že je akosi čudne nadutý na prsiach a okolo vreciek, povyťahoval odtiaľ celú hŕbu rozmanitých vecí - britskú vlajku, bibliu, cievku s pevným motúzom, pero, atrament, lodný denník a niekoľko funtov tabaku. Vnútri ohrady našiel zoťatú okliesnenú dlhú jedľovú žŕdku a s Hunterovou pomocou ju osadil na zrub, tam, kde sa krížili a spájali trámy. Potom vyliezol na strechu a vlastnoručne tam vyvesil a rozvinul vlajku.

Zdalo sa mi, že ho to náramne uspokojilo. Vrátil sa do zrubu a začal rátať zásoby, akoby ho nič nezaujímalo. No pritom sledoval aj Tomovo skonávanie a len čo bolo po všetkom, podišiel k nemu s druhou vlajkou a s úctou ňou prikryl mŕtveho.

"Neberte si to tak k srdcu, pane," povedal Trelawneymu a podal mu ruku. "Jemu je už dobre. Človek, ktorý padol za svojho kapitána a pána,, nemá sa čoho báť. Možno to nie je celkom správne presvedčenie, ale je to tak."

Potom ma odtiahol nabok.

"Doktor Livesey," opýtal sa, "o koľko týždňov očakávate záchrannú loď?"

Povedal som mu, že to nebude trvať týždne, ale mesiace; Blandly má poslať loď iba vtedy, ak sa nevrátime do konca augusta - ani skôr, ani neskôr. "Môžete si sami vyrátať, kedy to bude," doložil som.

"Nuž, je to s nami dosť zlé," prisvedčil kapitán a poškrabal sa na hlave.

"Ako to myslíte?" spýtal som sa.

"Strašná škoda, pán doktor, že sme stratili ten druhý náklad. Stále na to myslím," odvetil kapitán. "Pokiaľ ide o prach a strelivo, s tým ako-tak vystačíme, ale poživne je málo, ukrutne málo. Hádam je aj lepšie, že nás bude o jedného menej."

A ukázal na mŕtveho pod vlajkou.

Práve vtedy s hukotom a hvízdaním preletela ponad strechu zrubu delová guľa a spadla kdesi do lesa.

"Ohó!" zvolal kapitán. "Len si strieľajte! Už nemáte veľa prachu, šuhajci!"

Pri druhom výstrele už cielili lepšie a guľa spadla vnútri ohrady, kde rozvírila mračno piesku, ale neurobila nijakú škodu.

"Pán kapitán," nadhodil Trelawney, "z lode zrub vôbec nevidieť, teda akiste cielia len na vlajku. Nebolo by múdrejšie sňať ju?"

"Stiahnuť vlajku?" zvolal kapitán. "To veru nie, sir, to neurobím!"
A len čo vyslovil tieto slová, myslím, že sme s ním všetci súhlasili. Bol v tom kus námorníckej hrdosti a sebavedomia, no zároveň to bola aj dobrá politika, ukazujúca našim nepriateľom, že opovrhujeme ich kanonádou.

Strieľali vytrvalo celý večer. Strely lietali jedna za druhou, ale nepresne: buďto priďaleko, alebo ani k nám nedoleteli, alebo iba rozryli piesok v ohrade, - vzbúrenci museli strieľať tak vysoko, že gule padali nadol bez zásahu a zarývali sa do sypkého piesku. Nemuseli sme sa báť, že sa daktorá odrazí; a hoci nám jedna prerazila strechu a potom i dlážku v zrube, zakrátko sme si zvykli i na takúto neľútostnú hru a nevšímali sme si ich, ani čo by lietali obyčajné lopty.

"V tom je aj čosi dobré," poznamenal kapitán, "podľa všetkého sa stiahli z lesa pred nami. Odliv už trvá hodnú chvíľu a naše zásoby sa podistým vynorili z vody. Kto dobrovoľne zájde po bravčovinu?!"

Gray a Hunter sa prihlásili prví. Dobre sa ozbrojili a vykradli sa von z ohrady; no hneď vysvitlo, že to bolo zbytočné. Vzbúrenci boli totiž smelší, ako sme si mysleli, alebo väčšmi dôverovali Izraelovmu delostreleckému umeniu: boli tam už zo štyria či piati, náhlivo vyťahovali z vody naše zásoby a brodili sa s nimi k neďalekému člnu. Veslár v člne ho udržiaval proti prúdu na jednom mieste. Silver bol na korme člna a velil; všetci už boli vyzbrojení mušketami, ktoré zrejme vytiahli odkiaľsi z vlastného tajného skladu.

Kapitán si sadol k lodnému denníku a začal písať tento denný záznam:

Alexander Smollett - kapitán, Dávid Livesey - lodný lekár, Abrahám Gray - pomocný lodný tesár, John Trelawney - majiteľ lode, John Hunter a Richard Joyce - majiteľovi sluhovia, suchozemci, t. j. všetci tí z lodnej posádky, čo ostali verní, pristáli dnes na pobreží so zásobami na desať dní (pri zníženom dávkovaní] a vyvesili britskú vlajku na zrube na Ostrove pokladov. Thomasa Redrutha, majiteľovho sluhu a suchozemca, zastrelili vzbúrenci; James Hawkins, plavčík...

Práve v tej chvíli som si lámal hlavu, čo sa asi stalo s úbohým Jimom Hawkinsom.

Zrazu sa ozvalo volanie z ostrova.

"Voľakto nás volá," povedal Hunter, ktorý bol na stráži.

"Doktor! Trelawney! Kapitán! Haló, Hunter, ste to vy?" ozývali sa výkriky.

Keď som dobehol k dverám, práve som videl, ako Jim Hawkins, živý a zdravý, prelieza k nám cez ohradu.
------------------------------------
Kapitola 19

V ROZPRÁVANÍ POKRAČUJE JIM HAWKINS:
POSÁDKA V OHRADE

Len čo Ben Gunn uvidel vlajku, zadržal ma za ruku a sadol si.

"Počuj," povedal, ,,to sú celkom iste tvoji priatelia."

"Je oveľa pravdepodobnejšie, že sú to vzbúrenci," odpovedal som.

"Horkýže!" zvolal. "Na takomto mieste, kam nevkročil nikto iný okrem rytierov šťastia, bol by Silver dozaista vyvesil pirátsku vlajku, o tom niet pochyby. Veru nie; toto sú tvoji priatelia. Bola už aj prestrelka a myslím, že tvoji priatelia v nej zvíťazili a teraz sú už na brehu v starej ohrade, ktorú pred dávnymi rokmi postavil Flint. Ach, ten Flint, to bola hlava! Okrem rumu ho nik nevedel premôcť. Nebál sa nikoho, nie veru - iba Silvera, lebo Silver bol na neho priveľmi prefíkaný."

"Dobre," povedal som, "môžbyť je to tak - a bodaj by naozaj tak bolo! Teda tým skôr sa musím poponáhľať a pripojiť k svojim priateľom."

"Nie, kamarát," odvetil Ben, "nieže tak. Si dobrý chlapec, ak sa v tebe nemýlim, ale predsa si iba chlapec. Ben Gunn tiež má rozum. Ani rumom ma nedostaneš ta, kam teraz chceš ísť - veru ani rumom, kým neuvidím toho tvojho rodeného rytiera a kým od neho nedostanem čestné slovo, že mi tých tisíc dá. A nezabudni na moje slová: ,Oveľa väčšmi (tak mu to musíš povedať), oveľa väčšmi vám dôveruje, a potom ho uštipni."

A uštipol ma tretí raz s takým istým výrazom obozretnej prefíkanosti.

"A keď budú hľadať Bena Gunna, ty už vieš, Jim, kde ho možno nájsť. Práve tam, kde si ho dnes našiel. A ten, čo príde za Benom Gunnom, musí mať v ruke niečo biele a musí prísť sám. Och! A musíš im povedať toto: ,Ben Gunn, povedz im, ,má na to svoje vlastné dôvody."

"Dobre," povedal som, "myslím, že rozumiem. Chcete im čosi navrhnúť a radi by ste sa zhovárali s Trelawneym alebo s doktorom medzi štyrmi očami; a nájdu vás tam, kde som vás i ja našiel. Je to všetko?"

"Ale kedy? Ešte to im povedz," doložil, "že hádam bude najlepšie, ak prídu medzi poludním a šiestym zvonom."

"No dobre," povedal som, "už môžem ísť?"

"Nezabudneš?" dozvedal sa úzkostlivo. "Povedz im: ,Oveľa väčšmi vám dôveruje a ,má na to svoje vlastné dôvody. Najhlavnejšie je to ,svoje vlastné dôvody. Nuž tak," ešte stále ma držal, "už by si hádam mohol ísť, Jim. A ešte toto, Jim: keby si sa náhodou videl so Silverom, nezradíš Bena Gunna? Nevytiahne to z teba ani heverom, však nie? Povedz, že nie. A ak sa piráti utáborili na ostrove, čo by si povedal na to, keby ráno bolo o niekoľko vdovíc na svete viac?"

Tu ho prerušil hromový výstrel a delová guľa preletela pomedzi stromy a zaryla sa do piesku necelých sto yardov od miesta, kde sme sa zhovárali. V nasledujúcom okamihu sme vzali nohy na plecia a rozbehli sme sa každý v inú stranu.

Ostrov sa dobrú polhodinu otriasal častými výstrelmi z dela a gule s praskotom padali do lesa. Prebiehal som z úkrytu do úkrytu a stále sa mi videlo, že ma tie strašné gule ustavične prenasledujú. Iba ku koncu ostreľovania som si ako-tak dodal odvahy, hoci ani vtedy som si ešte netrúfal priblížiť sa k ohrade, kde najčastejšie padali gule: urobil som veľkú okľuku na východ a tak som sa priplazil k táboru pomedzi stromy od pobrežnej strany.

Slnko práve zapadlo. Vetrík od mora šumel a prefukoval lesom, čeril sivú hladinu kotvisťa. Odliv pokročil ďaleko do mora a obnažil veľké pásy piesočného dna; po dennej páľave sa citeľne ochladilo, takže mi bolo zima.

Hispaniola stála dosiaľ tam, kde sme zakotvili, ale na sťažni sa celkom zreteľne trepotala čierna pirátska vlajka. Keď som sa na ňu díval, na lodi zažiaril červený záblesk a hneď nato zahrmel výstrel, rozliehajúci sa mnohonásobnou ozvenou, a v povetrí znova zahvižďala guľa. Tým sa kanonáda skončila.

Chvíľu som ešte ležal a pozoroval zhon, ktorý nasledoval po útoku. Na brehu chlapi čosi drúzgali sekerami, neskôr som zistil, že to bola naša úbohá jola. Trochu ďalej, pri ústí riečky, žiarila pomedzi stromy veľká vatra a medzi týmto miestom a loďou ustavične premával čln-, chlapi pri veslách, predtým takí nevrlí, výskali teraz ako deti. No ich hlasy prezrádzali, že si už vypili rumu.

Nakoniec som usúdil, že sa môžem vrátiť k ohrade. Bol som dosť ďaleko od nej na nízkom piesočnatom výbežku, ktorý uzavieral kotvište od východu a za odlivu sa spájal s Ostrovom kostier. Keď som vstal, videl som ďalej na výbežku dosť vysoké osamelé bralo nápadne bielej farby, vyčnievajúce z nízkeho krovia. Zišlo mi na um, že by to mohlo byť práve to biele bralo, o ktorom hovoril Ben Gunn, a že už budem vedieť, kde mám hľadať jeho čln, keby som ho daktorý deň potreboval.

Zakrádal som sa cez les, kým som nedošiel k zadnej strane ohrady z vnútra ostrova, a tam ma hneď privítali verní priatelia.

Rýchlo som im rozpovedal, čo sa mi prihodilo, a začal som sa obzerať okolo seba. Zrub bol postavený z neokresaných borovicových kmeňov - strecha, steny i dlážka. Dlážka bola miestami vyvýšená jednu až pol druha stopy nad piesočnú pôdu. Na spodku dverí bol výstupok, spod ktorého vyvieral pramienok a vtekal do veľmi čudnej umelej nádrže; pred zrubom bol totiž ,,až po uši" - ako povedal kapitán - vsadený do piesku veľký železný kotol s prerazeným dnom.

V zrube nebolo takmer ničoho, iba v jednom kúte veľký plochý kameň, slúžiaci za ohnisko, a starý zhrdzavený železný kôš na oheň.

Úbočie kopca, na ktorom stál zrub, i celé vnútro ohrady boli vyklčované; drevo použili na stavbu zrubu a podľa pňov sme mohli usúdiť, aké krásne stromy tu postínali. Úrodná zem bola zväčša odplavená alebo zaliata pieskom; po vykynožení stromov nerástlo tu nič, iba tam, kadiaľ odtekala voda z kotla, sa ešte zelenal medzi pieskom pás hustého machu, papradia a malých plazivých kríkov. V samej blízkosti ohrady - pre obranu vraj až priveľmi blízko - bujne rástol vysoký hustý les, smerom do vnútrozemia zväčša jedľový, ale smerom k moru husto premiešaný virgínskymi dubmi.

Studený večerný vetrík, o ktorom som už hovoril, prefukoval cez škáry zrubu a posýpal dlážku nepretržitou spŕškou drobulinkého piesku. Piesok nám vnikal do očí, medzi zuby, do jedla a tancoval aj v prameni na dne kotla, akoby tam začínala vrieť kaša. Namiesto komína sme mali len štvoruhlastú dieru v streche; tadiaľ unikala iba malá časť dymu a ostatok sa kudlil po zrube, takže sme ustavične kašlali a slzili.

K tomu si domyslite, že Gray, náš nový spojenec, mal tvár omotanú obväzom - to kvôli rane, ktorú utŕžil od vzbúrencov, keď od nich zutekal, a chudák starý Tom Redruth ešte nebol pochovaný a ležal v zrube pri stene, vystretý a meravý, prikrytý vlajkou.

Keby sme boli smeli sedieť nečinne, dozaista by sme boli zosmutneli, ale kapitán Smollett také niečo nepripustil. Zavolal si nás a rozdelil do stráží. Doktor, Gray a ja sme tvorili jednu stráž; Hunter a Joyce druhú. Hoci sme boli ustatí, kapitán poslal dvoch po drevo, iným dvom rozkázal vykopať hrob pre Redrutha, doktora vymenoval za kuchára, mňa postavil na stráž k dverám.

On sám ustavične chodil od jedného k druhému, povzbudzoval nás a pomáhal všade, kde to bolo potrebné.

Doktor zavše podišiel k dverám, aby sa trošku nadýchal čerstvého vzduchu a dožičil očiam, aby si oddýchli od štipľavého dymu. Zakaždým, keď prišiel k dverám, prihovoril sa mi.

"Ten Smollett je lepší chlap ako ja," povedal medziiným. "A keď to ja poviem, Jim, to už čosi znamená."

Keď prišiel ku mne druhý raz, sprvu nepovedal nič. Potom nachýlil hlavu nabok a hľadel na mňa.

"A je ten Ben Gunn chlap na mieste?" opýtal sa.

"Neviem, pán doktor," odvetil som. "Nie som si celkom istý, či má zdravý rozum."

"Teda je normálny, keď to nevieš naisto," odvetil doktor. "Vieš, Jim, od takého človeka, čo si tri roky ohrýzal nechty na pustom ostrove, nemôžeš čakať, aby vyzeral tak normálne ako ty alebo ja. To by bolo proti ľudskej prirodzenosti. Vravel si, že veľmi túži po syre?"

"Áno, pán doktor, po syre," odvetil som.

"Teraz, Jim, uvidíš," vraví mi na to, "ako je dobre, keď je niekto maškrtný. Videl si už moju tabatierku, všakhej? A videl si aj to, že z nej nikdy nešnupem, lebo v nej nosím kúsok parmezánskeho syra - vieš, ten sa vyrába v Taliansku a je veľmi výživný. To bude niečo pre Bena Gunna!"

Pred večerou sme pochovali starého Toma do piesku a chvíľu sme postáli s obnaženými hlavami pri hrobe. Nanosili sme do zrubu veľa dreva, ale kapitánovi sa to nevidelo dosť; pokrútil hlavou a povedal, že zajtra sa musíme vrtkejšie obracať. Keď sme si zajedli bravčoviny a každý si vypil plný pohár tuhého grogu, naši traja vodcovia si sadli do kúta, aby sa poradili, čo ďalej.

Zdalo sa, že nevedia, čo si počať, lebo sme mali tak málo zásob, že by nás hlad donútil vzdať sa dávno predtým, než by nám prišli na pomoc. Dohodli sa teda na tom, že najlepšie bude kynožiť pirátov dotiaľ, kým alebo nestiahnu svoju vlajku, alebo neujdú s Hispaniolou na more. Z devätnástich ostávali už len pätnásti, z toho dvaja boli ranení a jeden - ten, čo sme ho postrehli pri dele - ranený vážne, ak nie smrteľne. Pri každom výstrele mali sme si počínať čo najopatrnejšie a dobre sa kryť. Okrem toho sme mali dvoch účinných spojencov - rum a podnebie.

Pokiaľ išlo o rum, boli sme síce asi pol míle ďaleko od nich, ale jednako sme dobre počuli, ako vyrevujú a vyspevujú dlho do noci; a pokiaľ išlo o podnebie, doktor sa chcel staviť o svoju parochňu, že polovička z nich najneskôr do týždňa zhynie, lebo sa utáborili na močarisku a nemali nijaké lieky.

"Nuž tak," doložil doktor, "ak nás oni prv všetkých nepostrieľajú, budú napokon radi, ak budú môcť ujsť odtiaľto na škuneri. Je to predsa len dobrá loď a môžu sa s ňou dať znova na pirátstvo."

"To by bola prvá loď za môjho života, o ktorú by som prišiel," povedal kapitán Smollett.

Ľahko si domyslíte, že som bol na smrť ukonaný, no keď som si ľahol, ešte dlho som sa prevaľoval z boka na bok, ale potom som zaspal, akoby ma boli zarezali.

Ostatní boli dávno hore, naraňajkovali sa a zväčšili už asi o polovicu našu zásobu paliva, keď ma zrazu zobudil akýsi rozruch a zmätené hlasy.

"Vlajka prímeria!" počul som kohosi volať. Hneď nato zaznel výkrik prekvapenia: "Veď je to sám Silver!"

A tu som už vyskočil, pretrel si oči a bežal som k jednej zo strieľní.
------------------------------------
Kapitola 20

SILVEROVO POSOLSTVO

Naozaj, vonku pri ohrade stáli dvaja chlapi; jeden kýval bielou šatkou a druhý - nebol to nik iný ako Silver - pokojne stál pri ňom.

Bolo včasráno, a to také studené ráno, že som hádam studenšie ešte nezažil; mrazivý chlad prenikal až do špiku. Obloha bola jasná, nikde ani obláčika, a vrcholce stromov zružoveli rannými zorami. No tam, kde stál Silver so svojím pobočníkom, bolo ešte všetko v tôni a obidvaja sa brodili po kolená v nízkej vrstve bielej hmly, ktorá sa cez noc rozliezla z močiara až sem. Chlad a hmla dovedna dávali ostrovu zlé vysvedčenie; zrejme to bolo veľmi vlhké a nezdravé miesto, parenisko zimnice.

"Zostaňte dnu," povedal kapitán. "Stavím sa desať proti jednej, že v tom bude nejaký podfuk."

Potom zavolal na piráta.

"Kto je tam? Stoj, lebo strelím!"

"Nesiem vlajku prímeria," zakričal Silver.

Kapitán stál vo dverách, ale obozretne sa kryl, aby ho nemohla zasiahnuť zradná guľka. Obrátil sa k nám a zavelil:

"Doktorova hliadka, nastúpiť! Doktor Livesey obsadí severnú stranu, Jim východnú a Gray západnú. Druhá hliadka sa pripraví nabíjať muškety. Bystro, chlapi, a opatrne!"

A potom sa znova obrátil k vzbúrencom.

"A čože tu chcete s vlajkou prímeria?" zavolal.

Tentoraz mu odpovedal druhý pirát.

"Kapitán Silver by chcel prísť k vám, sir, vyjednávať," vykríkol.

"Kapitán Silver? Takého nepoznám. Ktože je to?" zavolal kapitán Smollett. A počuli sme, ako si zašomral pod nos: "Žeby kapitán? Na môj veru, teda ho už povýšili!"

Nato sa mu ozval sám Dlhý John.

"Ja som to, sir. Títo chudáci si ma zvolili za kapitána, keď ste dezertovali," pričom dal osobitný dôraz na slovo dezertovali. "Sme ochotní podriadiť sa a v ničom vám neprekážať, ak sa s vami dohodneme na rozumných podmienkach. Žiadam od vás len to, kapitán Smollett, aby ste mi dali čestné slovo, že ma necháte živého a zdravého vyjsť z tejto ohrady a potom ešte minútu nebudete strieľať, aby som stačil zájsť mimo dostrelu."

"Človeče," povedal kapitán Smollett, "nemám ani štipku chuti hovoriť s vami. Ale ak mi chcete dačo povedať, môžete prísť. Ak tu niekto chystá dajaké úklady, môžete to byť jedine vy, ale od toho nech vás boh chráni!"

"To stačí, kapitán," veselo vykríkol Dlhý John. "Vaše slovo mi stačí. Viem, čo je gentleman, to mi môžete veriť."

Videli sme, že chlap, ktorý niesol vlajku prímeria, sa pokúša zadržať Silvera. A nie div, keď dostali od kapitána takú hrdú odpoveď. Ale Silver ho nahlas vysmial a potľapkal ho po chrbte, akoby pokladal všetky obavy za nezmyselné. Potom podišiel k ohrade, prehodil barlu ponad ňu, vyšvihol nohu hore, s veľkou silou a obratnosťou preliezol ohradu a zoskočil bezpečne dnu.

Priznám sa, že ma priveľmi zaujalo, čo sa tu dialo, takže stráž nemala zo mňa ani štipku úžitku. Opustil som totiž svoju východnú strieľňu a prikradol som sa za kapitána, ktorý teraz sedel na prahu, opretý lakťami o kolená, hlavu podopretú dlaňami a zahľadený na vodu, ktorá vytekala zo starého železného kotla v piesku. Tichučko si pritom hvízdal.

Silverovi dalo náramne veľa námahy vyjsť hore kopcom. Úbočie bolo dosť strmé, bolo tam plno pňov a pomedzi ne jemný piesok, takže bol aj s barlou taký bezmocný ako loď v bezvetrí. No prekonával to chlapsky, bez jediného slova. Keď sa nakoniec dostal pred kapitána, pozdravil ho náramne zdvorilo. Na sebe mal svoje najlepšie šaty; modrý kabát s hustým radom mosadzných gombíkov, ktorý mu siahal po kolená, a pekný lemovaný klobúk, posotený do tyla.

"Teda ste tu," povedal kapitán a zdvihol hlavu. "Hádam by ste si mali sadnúť."

"Nepustíte ma dnu, kapitán?" spýtal sa Dlhý John s nádychom výčitky. "Dnes je veru veľmi chladné ráno na to, aby človek sedel vonku na piesku."

"Nuž, Silver," povedal kapitán, "keby ste boli ráčili zostať poriadnym človekom, mohli ste sedieť vo svojej kuchyni. Sám ste si na vine. Alebo ste môj lodný kuchár - a potom budem s vami slušne zaobchádzať - alebo ste kapitán Silver, obyčajný vzbúrenec a pirát - a vtedy môžete ísť k čertovej materi!"

"Rozkaz, pán kapitán," odvetil lodný kuchár, sadajúc si poslušne na piesok, "lenže potom mi musíte podať ruku, ináč nevstanem. Máte tu utešené miestečko. Ľaľa, tu je aj Jim! Šťastlivé dobré ránko, Jim! Služobník, pán doktor! Ach, teda ste všetci pokope ako šťastná rodinka, či ako sa to povie."

"Ak mi chcete dačo povedať, radšej to hneď vysypte," vyzval ho kapitán.

"Máte pravdu, kapitán Smollett," odvetil Silver. "Povinnosť je povinnosť, pravdaže. Nuž tak počúvajte. Včera večer to bol od vás naozaj pekný kúsok, musím priznať: bol to pekný kúsok. Voľakto z vás vie zručne narábať oštepom. A musím priznať aj to, že podaktorí

z mojich ľudí dostali strach - možno to aj všetkých ohromilo, možno to ohromilo aj mňa samého, možno práve preto som prišiel sem vyjednávať. Ale pamätajte si, kapitán, že druhý raz sa vám to už nepodarí, doparoma! Rozostavíme si stráže a doprajeme si trochu menej rumu. Môžbyť si myslíte, že sme boli všetci spití do nemoty, ale vravím vám, že som bol triezvy, lenže som bol ustatý ako pes; a keby som sa bol zobudil len o chvíľočku skôr, bol by som vás prichytil pri čine, veru bol. Keď som dobehol k nemu, ešte žil."

"No a čo?" spýtal sa kapitán Smollett čo najchladnokrvnejšie.

Všetko, čo tu Silver povedal, bolo mu úplnou záhadou, ale nikto by to nebol vytušil z jeho hlasu. No a ja som už začal chápať, o čo ide. Rozpamätal som sa na posledné slová Bena Gunna a dovtípil som sa, že akiste navštívil pirátov, kým ležali opití okolo vatry, a s potešením som si vyrátal, že už máme do činenia len so štrnástimi nepriateľmi.

"Nuž ide o toto," povedal Silver. "My chceme ten poklad a aj ho dostaneme. Od toho neustúpime! A vám zase ide o to, aby ste si čím skôr zachránili životy - aspoň si tak myslím. Máte akúsi mapku, však?"

"Možno," odvetil kapitán.

"Ó, viem dobre, že máte," pokračoval Dlhý John. "Nemusíte na človeka tak vrčať, beztak vám to ani trocha nepomôže, to mi verte. Teda, aby bolo jasné: chceme tú vašu mapku. Osobne som vám nikdy nemienil ublížiť."

"S takými rečami na mňa nechoďte," prerušil ho kapitán. "Vieme veľmi dobre, čo ste zamýšľali vykonať, ale nám je to jedno, lebo teraz, ako vidíte, sa vám to už nepodarí."

Kapitán pokojne na neho pozrel a začal si napchávať fajku.

"Ak vám Abe Gray dačo..." vybuchol Silver.

"Prestaňte s tým!" okríkol ho Smollett. "Gray mi nič nepovedal a ja som sa ho na nič nevypytoval. Ba čo viac, nedbal by som, keby vás aj s ním aj s celým ostrovom spláchlo more kamsi do pekla! Nuž tak, teraz už viete, čo si o tom myslím."

Zdalo sa, že tento malý výbuch Johna Silvera schladil. Predtým sa už začal paprčiť, ale teraz sa znova ovládol.

"To je dosť možné," povedal. "Nebudem pánov obmedzovať v názoroch na to, čo pokladajú za slušné alebo za neslušné. A keď vidím, pán kapitán, že si chcete zapáliť fajku, dovoľte, aby som i ja urobil to isté."

Napchal si fajku a zapálil si; a potom obidvaja hodnú chvíľu mlčky fajčili, iba čo si zavše pozreli jeden druhému do tváre, chvíľami si popritláčali tabak vo fajke, alebo sa nahli dopredu a odpľuli si. Bolo to hotové divadlo hľadieť takto na nich.

"Teda," ozval sa napokon Silver, "aby sme si rozumeli: vy nám dáte mapku, aby sme pomocou nej našli poklad, a prestanete ostreľovať úbohých námorníkov a rozbíjať im hlavy, keď spia. Ak na to pristanete, dáme vám na výber: buďto sa vrátite s nami na loď, keď naložíme poklad, a potom vám zaručím čestným slovom, že vás bezpečne vysadím niekde na pevninu; alebo, keby sa vám to nepozdávalo, keďže podaktorí z mojich ľudí sú dosť suroví a majú si s vami vyrovnať akési staré účty za to, že ste ich toľko preháňali, môžete zostať tu. Rozdelíme si zásoby podľa počtu ľudí a ja sa vám zaručím, že upozorním na vás prvú loď, čo uvidím, a pošlem ju sem, aby vás vzala na palubu. Uznajte, že je to celkom rozumná reč. Nič lepšie nemôžete čakať, to mi verte. A dúfam," tu zvýšil hlas, "že moje slová počuli všetci, čo sú tu v tomto zrube, lebo to, čo som povedal jednému, platí pre všetkých."

Kapitán Smollett vstal z prahu a vyklepal si popol z fajky do dlane ľavej ruky.

"To je všetko?" spýtal sa.

"Naskrze posledné slovo, hrom do toho!" odpovedal Silver. "Ak to odmietnete, viac ma tu neuvidíte a budú sa s vami zhovárať len guľky z našich muškiet."

"Výborne," povedal kapitán. "A teraz počúvajte, čo vám poviem. Ak poprichádzate sem po jednom a neozbrojení, zaväzujem sa, že vás dám do želiez a dopravím domov pred riadny súd. Ak to neurobíte, pamätajte si, že sa volám Alexander Smollett, že som vyvesil vlajku svojho panovníka a že vás všetkých pošlem do pekla. Poklad nenájdete. S loďou si neporadíte, lebo ani jeden z vás nevie riadiť loď. V boji nás nepremôžete, veď tuto Gray sám vyviazol spomedzi vás piatich. Ocitli ste sa v slepej uličke, master Silver; sami uvidíte, že ste v riadnom svrabe. Toto sú moje posledné slová, čo som vám povedal podobrotky, lebo, prisámbohu, keď vás ešte raz uvidím, vpálim do vás guľku hoci aj od chrbta. A teraz sa practe! Raz-dva sa pozbierajte odtiaľto a rýchlo zmiznite!"

Na Silverovu tvár bolo v tej chvíli hodno pozrieť: div mu od jedu nevyskočili oči. Vytriasol si oheň z fajky.

"Podajte mi ruku, aby som mohol vstať!" zvolal.

"To veru nie!" odsekol mu kapitán.

"Kto mi pomôže vstať?" zreval.

Nikto z nás sa ani nepohol. Silver nám začal hnusne brýzgať, priplazil sa po piesku až k prahu, tam sa horko-ťažko zviechal a znova sa podoprel barlou. Potom napľul do prameňa.

"Tu máte!" zakričal, "aby ste vedeli, čo si o vás myslím! Neprejde ani hodina a podpálim váš starý zrub ako sud od rumu. Smejte sa, hrom do vás, len sa smejte! O hodinu budete plakať. A tí, čo zomrú, budú na tom najlepšie."

A so strašnou kliatbou odkrivkal preč, potkýnajúc sa a šmýkajúc sa na piesku; štyri či päť ráz márne skúšal preliezť cez ohradu, takže mu napokon musel pomôcť onen chlap s vlajkou prímeria, a potom v okamihu obidvaja zmizli medzi stromami.
------------------------------------
Kapitola 21

ÚTOK

Len čo Silver zmizol, obrátil sa kapitán, ktorý ho pozorne sledoval, do vnútra zrubu a tu videl, že nikto z nás okrem Graya nie je na svojom mieste. Vtedy sme prvý raz videli kapitána vážne nazlosteného.

"Na miesta!" zareval. A keď sme všetci skočili na svoje miesta, hrmel ďalej: "Gray, vaše meno zapíšem do lodného denníka: konali ste svoju povinnosť ako pravý námorník. Ale vy, pán doktor, vy ste tuším nosili kabát kráľovského vojaka! Ak ste takto slúžili aj pri Fontenoy, sir, mohli ste celkom pokojne zostať doma v posteli."

Celá doktorova hliadka bola už pri svojich strieľňach a ostatní usilovne nabíjali rezervné muškety; môžete si byť istí, že sme všetci očerveneli od hanby, keď sme dostali takúto - ako sa vraví - hubovú polievku.

Kapitán chvíľku hľadel mlčky pred seba.

Potom prehovoril.

"Mládenci," povedal, "naváľal som toho Silverovi viac, ako sa mu žiadalo. Náročky som ho tak rozpajedil. Neprejde ani hodina, ako povedal, a zaútočia na nás. Sme počtom slabí, to vám hádam nemusím vravieť, ale sme krytí. A ešte pred chvíľkou by som bol mohol povedať, že bojujeme disciplinovane. No ani trochu nepochybujem o tom, že ich môžeme zrúbať, ak sa budete dobre držať."

Potom prešiel popri nás a povedal, že je všetko v poriadku.

Na dvoch kratších stranách zrubu - východnej a západnej - boli dve strieľne, na južnej strane, kde boli dvere, boli tiež dve strieľne a na severnej strane ich bolo päť. Boli sme siedmi a mali sme dovedna asi dvadsať muškiet; kurivo sme poukladali do štyroch kôp v podobe stolov doprostred každej steny a na každý takýto pomocný stôl sme si pripravili trochu streliva a štyri nabité muškety, aby boli obrancom poruke. Uprostred boli poukladané námornícke šable.

"Zahaste oheň," povedal kapitán, "už nie je zima a teraz nám nesmie dym štípať oči."

Pán Trelawney sám vyniesol železný kôš s ohňom a zasypal pahrebu pieskom.

"Hawkins ešte neraňajkoval. Hawkins, obslúž sa sám a zjedz si to na svojom mieste," pokračoval kapitán Smollett. "Len s chuťou do toho, šuhajko, budeš to potrebovať, kým bude po všetkom. Hunter, nalejte každému za pohárik brandy."

A kým Hunter nalieval, kapitán si už v duchu zostavil obranný plán.

"Pán doktor, vy obsadíte dvere," ozval sa znova. "Len si dávajte pozor a neukazujte sa veľmi. Musíte zostať dnu a strieľať cez zárubňu. Hunter obsadí východnú stranu, Joyce, vy budete na západnej strane. Pán Trelawney, vy ste najlepší strelec - s Grayom obsadíte najdlhšiu severnú stranu s piatimi strieľňami. Tam je to najnebezpečnejšie. Keby sa dostali až k nej a začali strieľať do nás našimi vlastnými strieľňami, bolo by s nami zle-nedobre. Hawkins, ty ani ja nepomôžeme veľmi v streľbe. Budeme teda nabíjať muškety a pištole a pomáhať tam, kde to bude najväčšmi potrebné."

Kapitán dobre povedal, že už nebude zima. Len čo slnce vyšlo nad pás stromov okolo nás, začalo celou silou pripekať na rúbanisko a rosa sa vyparila, akoby ju vypilo jedným dúškom. Zanedlho sa rozpálil aj piesok a z trámov v zrube začala kvapkať roztopená živica. Pozhadzovali sme kabáty i kazajky; porozpínali sme si goliere na košeliach, vysúkali si rukávy a takto sme stáli každý na svojom mieste, rozpálení horúčavou i úzkosťou.

Prešla hodina.

"Do čerta s nimi!" zahromžil kapitán. "Toto je také otupné ako bezvetrie na rovníku. Gray, nože nám zahvízdajte na vietor."

A práve v tom okamihu sa ukázali prvé náznaky útoku.

"Prosím vás, pán kapitán," ozval sa Joyce, "keď niekoho uvidím, mám hneď strieľať?"

"Veď som vám povedal!" zvolal kapitán.

"Ďakujem, pán kapitán," odvetil Joyce so zvyčajnou zdvorilosťou.

Potom sa ešte chvíľu nedialo nič, ale Joyceova poznámka nás všetkých prebrala k zvýšenej bedlivosti; napínali sme zrak i sluch, strelci si poťažkávali v rukách muškety, kapitán stál uprostred zrubu, pevne zomkol pery a zvraštil čelo.

Takto prešlo niekoľko sekúnd - a zrazu Joyce prilícil mušketu a vystrelil. Ešte ani nedoznel jeho výstrel a už naň odpovedali piráti streľbou zo všetkých strán ohrady; salva zatrešťala nesúvislé, výstrel za výstrelom, ako keď husi idú v rade. Niekoľko guliek sa zarylo do zrubu, ale ani jedna neprenikla dnu; a keď sa roztratil dym, ohrada a les okolo nej boli zdanlivo pokojné a pusté ako aj prv. Nikde sa nepohol ani jediný konárik a ani najmenší záblesk hlavne muškety neprezrádzal nepriateľov.

"Trafili ste ho?" pýtal sa kapitán.

"Nie, sir," odvetil Joyce, "myslím, že nie."

"Najlepšie je povedať pravdu," zašomral kapitán Smollett. "Nabi mu pušku, Hawkins. Asi koľkí boli na vašej strane, pán doktor?"

"Viem to presne," povedal doktor Livesey. "Na tejto strane padli tri výstrely. Videl som tri záblesky - dva tesne vedľa seba a tretí trochu ďalej na západ."

"Teda traja!" opakoval kapitán. "A koľkí boli na vašej strane, pán Trelawney?"

No tu bolo ťažšie odpovedať, lebo na severnej strane padlo veľa výstrelov. Trelawney odhadoval, že ich bolo asi sedem, no podľa Graya ich bolo osem alebo deväť. Od západu a od východu padlo iba po jednom výstrele. Bolo teda zrejmé, že útok sa rozvinie od severu a že na ostatných stranách nás má znepokojovať iba predstieraný nápor. No kapitán Smollett nezmenil nič na svojom pláne. Usudzoval takto: keby sa pirátom podarilo preliezť ohradu, obsadili by hociktorú z nechránených strieľní a postrieľali by nás ako potkany v našej vlastnej pevnosti.

Nemali sme veľa času na premýšľanie. Z lesa na severnej strane sa zrazu s veľkým revom vyrútil kŕdlik pirátov a všetci bežali rovno k ohrade. V tom istom okamihu znova začali strieľať z ostatných strán lesa; jedna guľka preletela dvermi a rozdrvila doktorovu mušketu na márne kúsky.

Útočníci liezli na ohradu ako opice. Trelawney a Gray strieľali do nich ostopäť; traja piráti padli - jeden do vnútra ohrady, dvaja nazad pred ohradu. No z týchto dvoch jeden zrejme bol väčšmi preľaknutý ako ranený, lebo raz-dva bol na nohách a okamžite zmizol medzi stromami.

Dvaja teda zahryzli do zeme, jeden ušiel, ale štyrom sa predsa podarilo preniknúť cez obrannú líniu do ohrady; medzitým siedmi alebo ôsmi piráti, skrytí v lese a zrejme zásobení viacerými mušketami, strieľali na zrub ako diví, ale bez výsledku.
Tí štyria, čo preliezli ohradu, s krikom bežali rovno k zrubu a ostatní chlapi medzi stromami ich povzbudzovali divým revom. Naši síce zopár ráz na nich vystrelili, ale mierili tak náhlivo, že ani jeden nezasiahol cieľ. Štyria piráti rýchlo vybehli hore svahom a už sme ich mali na krku.

V prostrednej strieľni sa objavila hlava loďmajstra
Joba Andersona.

"Na nich, na nich!" zreval hromovým hlasom.

V tom okamihu jeden z pirátov zdrapil hlaveň Hunterovej muškety, vykrútil mu ju z rúk, vrazil ju dnu
strieľňou a jediným úderom tak ovalil nešťastníka, že
v bezvedomí odpadol na dlážku. Medzitým tretí pirát,
nikým nehatený, obehol celý zrub, znenazdania sa zjavil
vo dverách a oboril sa námorníckou šabľou na doktora.

Naše položenie sa podstatne zmenilo. Ešte pred chvíľou sme strieľali z úkrytu na nekrytého nepriateľa, ale teraz sme zostali nekrytí a nemohli sme odplácať útok.

Zrub bol plný dymu - a jedine tomu sme mohli vďačiť, že sme ešte ako-tak boli bezpeční. Zmätené výkriky, záblesky a tresk výstrelov z pištolí, hlasité stenanie ranených - všetko splývalo dovedna.

"Von, chlapci, von, napadnite ich vonku! Berte šable kričal kapitán.

Pochytil som šabľu z kopy uprostred zrubu a ktosi iný, čo zároveň so mnou chytil druhú šabľu, začiahol ma ňou po hánkach, ale som si to skoro ani nevšimol. Vybehol som dvermi von do slnečného jasu. Ktosi sa rútil tesne za mnou, ale nevedel som, kto je to. Rovno predo mnou doktor prenasledoval svojho útočníka dolu kopcom, a keď som pozrel na tú stranu, práve ho zrazil na zem; chlap zostal ležať rozpleštený horeznak s veľkou ranou krížom cez tvár.

"Okolo domu, chlapci, okolo domu!" kričal kapitán a aj v tejto náramnej trme-vrme som pobádal akúsi čudnú zmenu v jeho hlase.

Mechanicky som počúvol, zabočil som k východnej strane a s vytasenou šabľou som odbehol za zrub. A vtom som sa ocitol zoči-voči s Andersonom. Zreval a rozhnal sa na mňa šabľou, blýskajúcou sa na slnci, zdvihnutou vysoko nad hlavu. Ani som nemal kedy zľaknúť sa, odskočil som nabok pred hroziacim úderom; pritom sa mi na sypkom piesku pošmykli nohy a prekoprcol som sa hlavou vpred dolu svahom.

Keď som pred chvíľou vybehol z dverí, už sa hrnuli z lesa k ohrade aj ostatní vzbúrenci, aby s nami skoncovali. Jeden, s červeným nočným čepcom na hlave a so šabľou v zuboch, bol hore na ohrade a jednu nohu mal prehodenú dovnútra. A kým som sa pozbieral a znova postavil na nohy, bola to taká krátka chvíľočka, že všetko vyzeralo navlas rovnako ako predtým; pirát s červeným čepcom bol ešte na ohrade s jednou nohou prehodenou dovnútra a druhý práve vytŕčal hlavu ponad ohradu. No jednako v tomto zlomku sekundy sa boj skončil naším víťazstvom.

Gray totiž - on to bol, čo vybehol za mnou - preťal šabľou ozrutného Andersona prv, ako sa spamätal zo svojho nepodareného seknutia, ktorým ma chcel zmárniť. Druhého piráta zastrelili pri jednej zo strieľní práve v okamihu, keď už strieľal do zrubu. Teraz dokonával pod strieľňou, držiac v rukách pištoľ, z ktorej sa ešte dymilo. Tretieho piráta odbavil doktor jediným seknutím, čo som ja sám videl. Z tých štyroch, čo preliezli cez ohradu, ostával už len jediný, ale ten v smrteľnom strachu odhodil šabľu na bojisku a práve preliezal cez ohradu naspäť.

"Páľte - páľte do nich zo zrubu!" kričal doktor. "A vy, chlapci, rýchlo späť do úkrytu!"

No nikto ho nepočúvol, nepadol ani jeden výstrel a posledný útočník šťastlivo unikol a zmizol s ostatnými v lese. O niekoľko sekúnd nebolo po útočníkoch ani stopy; zostali tu len piati padlí - štyria vnútri ohrady a jeden vonku.

Doktor, Gray a ja sme rýchlo vbehli do úkrytu, lebo piráti, ktorí ostali nažive, budú čoskoro späť pri svojich mušketách a môžu každú chvíľu obnoviť paľbu.

Dym v zrube sa zatiaľ trochu roztratil a na prvý pohľad sme videli, ako draho sme zaplatili za víťazstvo. Hunter ležal v bezvedomí pri svojej strieľni; Joyce taktiež pri svojej, s prestrelenou hlavou, už celkom meravý; uprostred zrubu Trelawney podopieral kapitána - obidvaja boli bledí ako stena.

"Kapitán je ranený," povedal Trelawney.

"Ušli?" spýtal sa pán Smollett.

"Len tí, čo mohli, to si môžete byť istý," odvetil doktor, "ale ostali tu piati, čo už nikdy nebudú behať."

"Piati!" vykríkol kapitán. "Hľaďme že, to už je lepšie.

Ich piati proti našim trom padlým; teda ostávame štyria proti deviatim. To je už lepší pomer ako na začiatku. Vtedy sme boli siedmi proti devätnástim, alebo sme sa aspoň tak nazdali, no všelijako to bolo zlé."

"Vzbúrencov bolo zakrátko už len osem, lebo chlap, ktorého Trelawney postrelil na palube škunera, zomrel ešte v ten večer. Pravda, strana verných sa toto dozvedela iba neskoršie.
------------------------------------
Časť piata

MOJE DOBRODRUŽSTVO NA MORI
------------------------------------
Kapitola 22

AKO SA ZAČALO MOJE DOBRODRUŽSTVO NA MORI

Vzbúrenci sa už nevrátili, ba ani z lesa nestrieľali. "Pre dnešok už dostali svoju porciu, poznamenal kapitán. Boli sme pánmi situácie a mali sme dosť času ošetriť ranených a pripraviť obed. Trelawney a ja sme kuchárili vonku, nedbajúc na nebezpečenstvo, no ani vonku sme dobre nevedeli, čo robíme, tak hrozne pôsobilo na nás hlasité stenanie doktorových pacientov, doliehajúce až k nám.

Z ôsmich ľudí, vyradených z boja, dýchali už len traja: onen pirát, zasiahnutý pri strieľni, Hunter a kapitán Smollett; a prvým dvom už nebolo pomoci; vzbúrenec zakrátko zomrel pod doktorovým nožom a Hunter sa už tiež neprebral, hoci sme sa všetci pokúšali vzkriesiť ho. Celý deň zápasil so smrťou a dýchal tak ťažko ako starý pirát, keď ho u nás doma porazilo. Úder muškety mu rozdrúzgal rebrá a pri páde si prerazil lebku. Skonal ešte tej noci celkom ticho, ani nehlesol, ani rukou nepohol.

Pokiaľ išlo o kapitána, jeho zranenia boli veľmi vážne, ale nie životu nebezpečné. Nemal poškodený ani jeden životne dôležitý ústroj. Andersonova guľka - lebo prvý vystrelil naňho Job - mu prerazila lopatku a zasiahla aj pľúca, ale nie hlboko; druhá guľka mu roztrhla svalstvo na lýtku. Doktor vravel, že sa istotne uzdraví, ale niekoľko týždňov nesmie ani chodiť, ani hýbať rukou, ba ani rozprávať, pokiaľ to nebude potrebné.

Moje zranenie na hánkach bolo len ako uštipnutie blchy. Doktor Livesey mi to zalepil náplasťou a namiesto pochvaly ma vyťahal za uši.

Keď sme sa naobedovali, Trelawney a doktor chvíľu sedeli pri kapitánovi a radili sa. Keď sa dosýta vyrozprávali - bolo ešte len krátko popoludní - doktor si vzal klobúk, pištole, pripásal si námornícku šabľu, vopchal do vrecka mapku, s mušketou na pleci preliezol na severnej strane ohradu a rezkým krokom zmizol v lese.

Gray a ja sme sedeli vedno hlboko v kúte zrubu, aby sme nepočuli, o čom sa radia naši vodcovia; keď Gray videl, čo doktor robí, vybral si fajku z úst a bol taký ohromený, že si ju načisto zabudol vložiť nazad.

"Čo je to, prepánajána," povedal, "vari sa doktor Livesey zbláznil, či čo?"

"Horkýže," vravím mu. "Keby dačo, tak on sa spomedzi nás zblázni posledný."

"Počuj, kamarát," povedal Gray, "možno sa nezbláznil. Ale ak nie je blázon, tak pamätaj na moje slová, že som tým bláznom ja."

"Mne sa vidí," odvetil som, "že doktor má dačo za lubom. Ak sa nemýlim, ide navštíviť Bena Gunna."

V zrube bolo horúco na zadusenie a malý fľak piesočnej čistiny vnútri ohrady bol rozpálený poludňajším slnkom do žeravá. Ako sa neskôr ukázalo, mal som pravdu; no medzitým mi začala vŕtať v hlave úplne iná myšlienka, v ktorej som už nemal tak celkom pravdu. Závidel som doktorovi, že si chodí v príjemnom chládku po lese, dookola vtáctvo, príjemná vôňa borovíc, zatiaľ čo ja tu musím sedieť a pražiť sa v takej páľave, šaty sa mi lepia na roztopenú živicu a vôkol mňa samá krv a toľko mŕtvol, že sa mi tu všetko hnusilo, a tento hnus bol skoro taký silný ako strach pred nebezpečenstvom zvonka.

Kým som upratoval zrub a potom umýval riad od obeda, hnus a závisť vo mne ustavične vzrastali. Napokon, keď som bol blízo vreca so suchármi a nikto sa na mňa nedíval, urobil som prvý prípravný krok k úniku a napchal som si obidve vrecká kabáta suchármi.

Možno si pomyslíte, že som stratil rozum, lebo naozaj som sa priberal k bláznivému a nepremyslenému činu; no od začiatku som bol rozhodnutý vykonať ho tak opatrne, ako len budem môcť. A tie sucháre som si vzal len preto, aby ma zajtra uchránili aspoň pred hladom, keby sa mi náhodou dačo prihodilo.

Potom som si tak isto prisvojil pár pištolí. Keďže som mal aj zásobu guliek a roh s prachom, cítil som sa dostatočne vyzbrojený.

Plán, ktorý som si vzal do hlavy, sám osebe nebol zlý. Chcel som zájsť na piesočný výbežok, ktorý na východe oddeľuje kotvište od otvoreného mora, nájsť biele bralo, ktoré som zbadal predošlého večera, a presvedčiť sa, či tam Ben Gunn skryl svoj člnok; a dosiaľ si myslím, že to veru bolo hodné trošku námahy. No keďže som naisto vedel, že by mi nedovolili odísť z ohrady, ostávala mi iba jediná možnosť; zmiznúť po anglicky, čiže vytratiť sa von, keď nikto nebude dávať pozor; a tento spôsob odchodu bol taký zlý, že staval celé podujatie do zlého svetla. Nuž ale bol som ešte len chlapec a už som sa na to pevne odhodlal.

Vypálilo to nakoniec tak, že sa mi naskytla skvelá príležitosť: Trelawney a Gray vymieňali kapitánovi obväzy. Pobrežie bolo čisté. Jedným skokom som bol za ohradou a vbehol som do najväčšej húšťavy. Kým zbadali, že som preč, bol som už tak ďaleko, že som nemohol počuť ich volanie.

Toto teda bolo moje druhé bláznovstvo, oveľa horšie ako to prvé, lebo teraz som tam nechal iba dvoch zdravých mužov, aby sami bránili zrub; no celkom tak ako prvý raz, i toto bláznovstvo dopomohlo k záchrane všetkých.

Pustil som sa rovno k východnému pobrežiu ostrova, lebo som sa rozhodol isť po prímorskej strane výbežku, aby ma nemohli zbadať z kotvišta. Už bolo dosť neskoro popoludní, ale slnce ešte dobre prihrievalo. Ako som sa preplietal pomedzi vysoké stromy, počul som ďaleko pred sebou nielen neprestajné hrmenie príboja, ale aj akési hlasnejšie šumenie lístia a praskot konárov, čo mi prezrádzalo, že od mora duje silnejší vietor ako inokedy. Zanedlho ma začal ovievať studený prúd vzduchu a o pár krokov ďalej som vyšiel na otvorený kraj lesa a videl som modré, až po obzor slnkom ožiarené more a príboj, dorážajúci spenenými vlnami na breh.

Nikdy som nevidel more okolo Ostrova pokladov pokojné. I keď slnko stálo kolmo nad ním, i keď bolo úplné bezvetrie a more bolo hladké a modré, jednako sa okolo vonkajšieho pobrežia ustavične vzdúvali veľké vlny a hučali vo dne v noci. Myslím, že na celom ostrove nebolo jediné miestečko, kde by človek nepočul ich hukot.

Kráčal som veselo popri príboji. Keď sa mi zdalo, že som zašiel dosť ďaleko na juh, zabočil som do hustého krovia a skrytý v ňom liezol som opatrne na hrebeň výbežku.

Za mnou more, predo mnou kotvište. Vietor od mora sa už utíšil, akoby sa bol vyčerpal svojou predošlou nezvyčajnou prudkosťou. Namiesto neho povieval už len ľahučký, premenlivý vánok od juhu a juhovýchodu, prinášajúci veľké pásy hmly. Kotvište v závetrí Ostrova kostier bolo pokojné a oloveno sivé ako vtedy, keď sme prvý raz vplávali do neho. Hispaniola sa jasne odzrkadľovala na pokojnej hladine od ponorovej čiary až po vrchol sťažňa, na ktorom visela čierna pirátska vlajka.

Pri lodi bol priviazaný čln a v ňom sedel Silver - jeho by som vždy ľahko spoznal - a z lode sa na korme ponad zábradlie nakláňali dvaja chlapi. Jeden mal na hlave červený čepiec: to bol ten istý lotor, ktorého som pred pár hodinami videl rozkročeného na ohrade. Zrejme sa zhovárali a rehotali, ale bolo to vyše míle ďaleko a na takú diaľku som, prirodzene, nemohol rozumieť ani slovo z toho, čo vraveli. Zrazu sa odtiaľ ozval hrozný neľudský škrek, ktorý ma sprvu náramne naľakal; no hneď som sa rozpamätal na hlas papagája Kapitána Flinta a celkom sa mi zdalo, že rozoznávam toho pestrého vtáka, ako sedí svojmu pánovi na ruke.

Zanedlho nato čln odrazil od lode a zamieril k brehu; chlap s červeným čepcom a jeho spoločník zišli dolu do kajuty.

Práve vtedy slnko začalo zapadať za Ďalekohľad, a keďže hmla rýchlo hustla, navidomoči sa stmievalo.

Videl som, že nesmiem strácať čas, ak chcem nájsť člnok ešte v ten večer.

Biele bralo, dobre viditeľné nad krovím, bolo ešte asi osminu míle ďalej dolu výbežkom; trvalo mi to hodnú chvíľu, kým som sa dostal k nemu, lebo miestami som musel liezť cez húšťavu štvornožky. Už bola skoro noc, keď som sa dotkol jeho drapľavých stien. Rovno pod bralom bola veľmi maličká úžľabina, zarastená zelenou pažiťou, krytá brehmi a bujným hustým podrastom povyše kolien. A naozaj, uprostred priehlbiny bol malý stan z kozích koží, celkom taký, s akými po Anglicku vandrujú Cigáni.

Zoskočil som do úžľabiny, nadvihol okraj stanu a uvidel som v ňom člnok Bena Gunna - naozaj veľmi jednoduchý ručný výrobok: neokrôchaná kostra, na bokoch šikmo pritesané drevo, obtiahnuté kozími kozami srsťou dovnútra. Člnok bol veľmi malý aj pre mňa a nevedel som si predstaviť, že mohol uniesť na vode dospelého chlapa. Bola v ňom i veslárska lavička, vsadená hlboko pri dne, vpredu akási latka pod nohy a dvojité veslo.

Dovtedy som ešte nikdy nevidel takýto kožou obtiahnutý člnok, aké si vyrábali starí Britovia; no neskôr som videl ešte jeden takýto člnok a podľa toho vám môžem primitívne plavidlo Bena Gunna opísať najpresnejšie tak, keď poviem, že sa ponášalo na prvý primitívny kožený čln pravekého človeka. Jedinou nespornou a veľkou výhodou tohto koženého činka bolo, že bol mimoriadne ľahký a prenosný.

Nuž tak, keď som našiel člnok, mohli by ste si myslieť, že nateraz som už mal dosť túlania. Ale mne medzitým prišla na um iná myšlienka, ktorá sa mi tak zapáčila, že by ma od nej nebol odradil ani sám kapitán Smollett. Zmyslel som si, že sa prikradnem pod ochranou nočnej tmy k Hispaniole a prerežem jej kotvové lano, aby ju príliv zahnal k brehu. Naisto som predpokladal, že po raňajšej porážke vzbúrenci by najradšej čím skôr zdvihli kotvu a ušli na more. Nuž, reku, bolo by dobre prekaziť im to. Keď som videl, že strážcovia na lodi zostali bez člna, pomyslel som si, že by som ani veľa neriskoval, keby som im to vykonal.

Sadol som si teda a čakal som, kým sa celkom zotmie, a zatiaľ som sa dosýta najedol suchárov. Noc bola taká, že by ani z tisíc nocí žiadna nemohla byť súcejšia pre môj zámer. Hmla už zastrela celú oblohu. Keď dohasli a zmizli posledné lúče denného svetla, na Ostrov pokladov zaľahla úplná tma. Napokon som vzal člnok na plecia a potkýnajúc sa, vyšiel som z úžľabiny, kde som sa navečeral. V celom kotvišti bolo vidieť iba dva svetelné body.

Jedným bodom bola veľká vatra na brehu močiara, okolo ktorej ležali a hodovali porazení piráti. Druhým bodom bola nejasná iskierka, mihotajúca sa v tme, naznačujúca polohu zakotvenej lode. Odliv ju zvrtol tak, že teraz bola obrátená provou ku mne. Svietilo sa iba v našej kabíne, takže som nevidel priame svetlo, ale iba odraz lúčov prúdiacich z okienka na korme, rozplývajúcich sa v hmle.

Odliv trval už hodnú chvíľu, takže som sa musel prebrodiť cez dlhý pás bahnistého piesku, do ktorého som niekoľko ráz zaviazol povyše členkov, kým som došiel k okraju klesajúcej vody. Vošiel som pár krokov do vody a opatrne som položil člnok dnom na hladinu.
------------------------------------
Kapitola 23

ZA ODLIVU

Kožený člnok bol - ako som sa o tom stačil dôkladne presvedčiť, kým som sa s ním rozlúčil - veľmi súci pre človeka mojej výšky a váhy. Ľahko a rýchlo plával po mori, no zároveň sa náramne ťažko dal ovládať. Čokoľvek som s ním robil, ustavične sa mi obracal za vetrom a najradšej sa krútil dookola na jednom mieste. Aj Ben Gunn uznal, že kým človek nepríde na jeho vrtochy, nedokáže s ním nič.

No ja som jeho vrtochy ešte vôbec nepoznal. Člnok sa mi zvŕtal na všetky strany, len nie tam, kam som chcel: zväčša ma unášalo rovnobežne s loďou a viem celkom iste, že nebyť odlivu, nikdy by som sa k nej nebol dostal. Našťastie ma odliv ustavične ťahal so sebou, čo ako som vesloval, a keďže Hispaniola kotvila práve uprostred tohto prúdu, nemohol som k nej netrafiť.

Loď sa mi najprv zamarila vpredu len ako tmavá škvrna, ešte černejšia ako nočná tma, potom sa začal črtať trup a sťažne a o chvíľočku (alebo sa mi to len tak zdalo, lebo čím ďalej som sa plavil, tým rýchlejší bol odliv) bol som už pri kotvovom lane a zachytil som sa oň. Lano bolo napäté ako struna - tak prudko sa trhala loď na kotve. Rýchly prúd sa valil v čierňave okolo lodného trupu, bublal a špliechal ako horská riava. Stačil jediný rez mojím námorníckym nožom, aby Hispaniola s hukotom odplávala dolu prúdom.

T ô by bolo všetko pekné, ale vtom mi vhuplo do hlavy, že takto zrazu prerezať napäté kotvové lano je rovnako nebezpečné ako chytať splašeného koňa. Keby som bol býval taký pochabý a prerezal kotvové lano Hispanioly, mohol som rátať s istotou desať ku jednej, že by ma bolo vyhodilo aj s člnom do vzduchu.

To ma odradilo, a keby mi šťastie nebolo mimoriadne žičilo, bol by som sa musel vzdať svojho plánu. Ľahký vetrík, ktorý pred časom začal viať od juhovýchodu a juhu, sa po súmraku obrátil a vial teraz od juhozápadu. A kým som nad tým uvažoval, vietor zadul silnejšie, zachytil Hispaniolu a pohnal ju proti prúdu. S veľkou radosťou som pocítil, že lano povolilo, takže sa mi ruka, ktorou som ho držal, ponorila na okamih aj s lanom do vody.

Hneď som sa rozhodol, vytiahol som nôž, otvoril si ho zubami a prerezával jeden pramienok lana za druhým, až napokon sa loď držala už len na dvoch pramienkoch. Potom som vyčkal, kým dlhší nápor vetra ešte väčšmi rozpletie lano, aby som mohol prerezať aj posledné dva pramienky.

Za celý ten čas som počul z kabíny hlasnú vravu, ale, aby som povedal pravdu, taký som bol zaujatý inými myšlienkami, že som si ju ani nevšimol. No teraz, keď som nemal čo robiť, začal som pozornejšie načúvať hlasy vzbúrencov.

V jednom z nich som spoznal hlas Izraela Handsa, ktorý kedysi bol Flintovým delostrelcom. A druhý bol, pravdaže, môj známy s červeným čepcom. Obidvaja už boli poriadne nacenganí, ale ešte stále popíjali, lebo práve vtedy, keď som sa započúval, jeden z nich s ožranským výkrikom otvoril okienko na korme a vyhodil čosi von. Pravdepodobne to bola fľaša. No obidvaja boli nielen opití, ale zrejme aj strašne najedovaní. Z úst sa im len tak sypali kliatby a podchvíľou sa ozývali odtiaľ také výkriky, akoby sa to už-už malo skončiť ruvačkou. No zakaždým zvada akosi zatíchla, hlasy chvíľku huhlali tichšie, kým nenadišla ďalšia zrážka, ktorá však prešla bez následkov.

Pomedzi stromy videl som na brehu žiaru veľkej táborovej vatry, živo blkotajúcej. Ktosi spieval starú, smutnú a jednotvárnu námornícku pieseň, na konci každého verša zatrilkoval a zdalo sa, že pesnička nemá konca a možno ju spievať, kým spevák nestratí trpezlivosť. Za plavby som ju neraz počul a zapamätal som si z nej tieto slová:
Vyplávalo ich sedemdesiatpäť,
no iba jediný vrátil sa späť.

Pomyslel som si, že je to až priveľmi priliehavá pesnička pre bandu, ktorá ráno utrpela také ťažké straty. No ako som sa presvedčil, všetci títo piráti boli priam takí bezcitní ako more, po ktorom sa plavili.

Konečne zadul vietor, škuner sa nahol dopredu a pomkol bližšie. Pocítil som, že lano ešte väčšmi povolilo, a tak som prudkým ťahom prerezal posledné vlákna.

Vietor iba slabo pôsobil na môj kožený člnok, takže ma prúd skoro okamžite odniesol k čelu Hispanioly. No zároveň sa škuner pomaly začal otáčať bokom k prúdu.

Vesloval som ako zdivený, lebo som sa bál, že ma každú chvíľu prevalí, a len čo som zbadal, že sa s člnkom nemôžem odraziť od lode, zamieril som k jej korme. Nakoniec som sa dostal trochu ďalej od svojho nebezpečného suseda, a keď som posledný raz zabral veslom, nahmatal som tenký povraz, ktorý visel z paluby ponad kormové zábradlie. Okamžite som sa ho chytil.

Ťažko by som vedel povedať, prečo som to urobil. Bol to sprvu len akýsi pudový pohyb, ale keď som už mal povraz v rukách a presvedčil sa, že pevne drží, začala ma premáhať zvedavosť a rozhodol som sa nazrieť okienkom do kajuty.

Pritiahol som sa lanom k lodi rúčkovaním, a keď som usúdil, že som už dosť blízko, spoly som vstal, hoci som sa tým vystavoval veľkému nebezpečenstvu; v tejto polohe som videl povalu i malý kúsok vnútrajška kabíny.

Vtedy sa už škuner i s mojím malým člnom kĺzal dosť rýchlo dolu prúdom. Boli sme rovno oproti táborovej vatre. Loď si nahlas hundrala, ako hovoria námorníci, rozrážajúc s neprestajným špliechaním nespočetné vlny, a kým som sa nedostal očami nad spodný rám okienka, nijako som nemohol pochopiť, prečo strážcovia ešte neurobili poplach. No stačil mi jediný pohľad - a z tejto vratkej pozorovateľné som sa nemohol opovážiť na viac než na jediný pohľad. Zazrel som Handsa a jeho spoločníka, ako sa klbčia na život a na smrť a držia sa za krky.

Spustil som sa nazad na lavičku. Bolo už načase, lebo som sa skoro prevrhol. Chvíľku som nevidel nič, iba tie dve tváre, rozpálené zúrivosťou a mykajúce sa sem-tam pod dymiacou lampou. Zažmúril som oči, aby som sa mohol lepšie rozhľadieť do tmy.

Nekonečná balada sa napokon predsa len skončila a potom celá banda spustila zborové druhú pieseň, ktorú som už tak často počul:
Pätnásti lodníci
sedia na truhlici
mŕtveho kamaráta -
jo-ho-hó, s fľašou rumu!
Pili, až pokým ich
do pekiel jazerných
nespratal diabol sám -
jo-ho-hó, s fľašou rumu!

Práve som myslel na to, ako naponáhlo majú v tejto istej chvíli diabol a alkohol v kabíne Hispanioly, keď ma zrazu prekvapilo nečakané myknutie člna; hneď nato sa prudko zakolísal, a ako sa mi zdalo, aj zmenil smer. Medzitým jeho rýchlosť napodiv vzrastala.

Zaraz som otvoril oči. Vôkol mňa sa čerili malé, slabučko svetielkujúce vlny a rozbíjali sa o seba ostrým, zlostným sykotom. Hispaniola bola niekoľko yardov predo mnou, zvírená voda spod kýlu ma ustavične vliekla v brázde za ňou. Na chvíľku sa mi zazdalo, akoby loď zaváhala, a oproti nočnej čierňave som videl, že sa sťažne trochu zatriasli. Keď som sa lepšie prizrel, presvedčil som sa, že loď i člnok sa stáčajú na juh.

Šibol som pohľadom za seba - a tu sa mi srdce divo rozbúchalo v hrudi. Rovno za sebou zazrel som žiaru táborovej vatry. Prúd sa skrútil v pravom uhle, unášajúc so sebou i veľký škuner, i maličký kožený člnok, tancujúci na vlnách; valil sa čoraz rýchlejšie, vlny sa vzdúvali čoraz vyššie a hučali čoraz hlasnejšie, a takto nás to vlieklo von úžinou na otvorené more.

Zrazu sa škuner predo mnou prudko mykol a obrátil sa hádam až o dvadsať stupňov. Takmer v tej istej chvíli sa ozvali na lodi dva výkriky za sebou, počul som dupot na schodíkoch vedúcich na palubu, a tu som už vedel, že tí dvaja opilci sa konečne prestali ruvať a uvedomili si, aká záhuba im hrozí.

Ľahol som si na dno biedneho činka. Naisto som rátal, že na konci úžiny nás vženie prúd do pásma besných vín, valiacich sa od mora, a tam sa rýchlo skončia všetky moje starosti. Hoci by som hádam bol vedel pokojne zomrieť, nemohol som zniesť pohľad na blížiaci sa neodvratný osud.

Preležal som takto v člnku akiste celé hodiny; ozrutné vlny ma neprestajne hádzali sem-tam, podchvíľou ma zmáčala striekajúca voda a za každou najbližšou vlnou som už čakal smrť. Postupne ma premáhala únava. Doľahla na mňa akási meravosť, dočasné otupenie mysle uprostred všetkej tejto hrôzy, a naostatok prišiel i spánok. Ležal som v maličkom koženom člnku, zmietanom vlnami, a snívalo sa mi o domove a o starom hostinci U admirála Benbowa.
------------------------------------
Kapitola 24

BLUDNÁ PLAVBA V KOŽENOM ČLNE

Keď som sa prebudil, bol už jasný deň. Videl som, že som pri juhozápadnom konci Ostrova pokladov a vlny ma hádžu sem-tam. Slnko už vyšlo, ale bolo ešte skryté za rozložitým masívom Ďalekohľadu, ktorý na tejto strane závratne klesal strmými útesmi takmer rovno do mora.

Veterný mys a Zadný sťažeň boli celkom blízko; Zadný sťažeň bol holý a tmavý, mys bol plný útesov, vysokých štyridsať až päťdesiat stôp, a vrúbený hŕbami napadaného kamenia. Bol som od brehu sotva na štvrť míle, a tak som si hneď zmyslel, že ta zaveslujem a pristanem.

No čochvíľa som sa vzdal tejto myšlienky. Do napadaného a navŕšeného kamenia s hrmotom dorážali vlny príboja, ťažké záľahy vystrekujúcej a padajúcej vody sa striedali každú sekundu. Videl som jasne, že nemôžem prísť bližšie; alebo by ma roztrieskali o skalnaté pobrežie, alebo by som sa márne pokúšal vyliezť na daktorý strmý útes.

Ale to ešte nebolo všetko; zbadal som tam akési ozrutné sliznaté obludy, ktoré lozili po plochých temenách útesov, alebo sa hádzali z nich do mora s hlasitým pleskotom; plazili sa ako slimáky, ale boli neuveriteľne veľké. Bolo ich tam zo šesťdesiat a skaliská sa len tak ozývali ich štekotom.

Neskoršie som sa dozvedel, že to boli morské levy, ktoré sú celkom neškodné, ale prvý pohľad na ne a k tomu ešte také neprístupné pobrežie a vysoko sa vzdúvajúci príboj, to všetko bolo viac ako dosť, aby ma odradilo od pristátia pri tomto brehu. Cítil som, že radšej zhyniem na mori hladom, ako by som sa mal vystaviť takým nebezpečenstvám.

Medzitým sa mi naskytla lepšia možnosť - alebo som si to aspoň myslel. Severne od Veterného mysu je pobrežie na dlhom kuse rovné a za odlivu vystupuje z mora dlhý pás žltého piesku. Ďalej na sever od tohto miesta je zase mys - na mape bol zaznačený ako Lesný mys, porastený vysokými zelenými borovicami, klesajúcimi až k samému moru.

Spomenul som si, čo rozprával Silver o prúde smerujúcom na sever pozdĺž celého západného pobrežia Ostrova pokladov, a keďže som videl, že som sa už dostal do tohto prúdu, povedal som si, že bude lepšie nechať Veterný mys za sebou, šetriť si sily a potom sa pokúsiť pristáť na Lesnom myse, ktorý sa mi zdal prístupnejší. More sa vzdúvalo veľkými, pomalými vlnami. Od juhu dul mierny, ale stály vietor, ktorý smeroval rovnobežne s prúdom, takže nerozbíjal pokojne stúpajúce a klesajúce vlny.

Keby to bolo bývalo ináč, bol by som už dávno zahynul, ale takto to bol priam zázrak, ako ľahko a bezpečne sa môj maličký a ľahučký člnok držal na vode. Ešte stále som ležal na dne a len jedným okom som nazeral ponad okraj činka. Neraz som videl, ako sa tesne nado mnou týči obrovský modrý hrebeň vlny, ale člnok iba trochu podskočil, zatancoval ako na pružinách a skĺzol sa ľahučko sťa vtáča na druhú stranu do brázdy medzi vlnami.

Po chvíľke mi začalo pribúdať smelosti. Sadol som si a začal som skúšať svoju zručnosť vo veslovaní. No i tá najmenšia zmena rovnováhy spôsobila prudké zmeny v správaní člna; len čo som sa trochu pohol, zaraz prestal pružne tancovať, zbehol dolu svahom vlny, a to tak prudko, že sa mi zakrútila hlava, a zaryl sa nosom hlboko do boku nasledujúcej vlny, z ktorej vystrekol prúd vody rovno na mňa.

Poriadne ma to premočilo i prestrašilo; okamžite som si ľahol nazad do pôvodnej polohy - a člnok akoby hneď zase dostal rozum, niesol ma pomedzi vlny tak ľahučko ako predtým. Bolo teda zrejmé, že ho v tom nesmiem rušiť. Nuž ale takto, keď nijako nemôžem usmerňovať jeho pohyb, akáže mi zostáva nádej, že sa dostanem na pevninu?

Zachvátil ma hrozný strach, ale nestrácal som hlavu. Predovšetkým som opatrnými pohybmi povylieval svojou námorníckou čapicou vodu z činka, potom som znova pozrel ponad jeho okraj a začal som skúmať, ako je to možné, že člnok tak pokojne a ľahučko prechodí pomedzi veľké vlny.

Videl som, že každá vlna nie je taký veľký, hladký a ligotavý kopec, ako vyzerá z pobrežia alebo z lodnej paluby, ale že sa veľmi ponáša na reťaz kopcov na pevnine: veľa končiarov, hladkých úbočí a dolín. Kožený člnok, ponechaný sám na seba, sa krútil zo strany na stranu, akoby si hľadal cestu pomedzi nižšie miesta, vyhýbajúc sa prudkým spádom a vysokým strmým hrebeňom vín.

,Teda tak, pomyslel som si, teraz je zrejmé, že musím zostať ležať na mieste a nesmiem narúšať rovnováhu, ale rovnako je zrejmé i to, že môžem veslo vystrčiť von a zavše na pokojnejších miestach zatiahnuť niekoľkokrát veslom smerom k brehu. Rozhodnuté - vykonané. Hoci to bolo veľmi únavné, ležal som opretý na lakťoch a zakaždým, keď sa dalo, som slabučko raz-dva razy zabral veslom, aby som obrátil člnok čelom k brehu.

Bola to zdĺhavá a úmorná práca, no jednako som navidomoči získaval prevahu, a keď sme sa priblížili k Lesnému mysu, videl som, že sa už naň nijako nedostanem, ale predsa len som doviedol člnok o niekoľko sto yardov na východ. Bol som naozaj celkom blízko brehu. Videl som, ako sa tmavozelené vrcholce stromov ohýbajú vo vetre, a naisto som rátal, že sa k najbližšiemu výbežku celkom určite dostanem.

A bol už najvyšší čas, lebo ma začal trápiť smäd. Slnko, pražiace zhora a tisícnásobne sa odrážajúce od vín, a morská voda, ktorá na mňa padala a potom na mne uschýnala, vytvárajúc mi aj na perách slanú kôru, sa spojili a vyvolávali pálenie v hrdle a hučanie v hlave. Keď som videl tak blízko stromy, prišlo mi takmer zle od túžby dostať sa na breh, ale prúd ma čochvíľa odniesol za výbežok, a keď sa predo mnou roztvorilo šíre more, naskytol sa mi pohľad, ktorý mi vnukol celkom iné myšlienky.

Rovno pred sebou, ani nie na pol míle ďaleko, som uvidel Hispaniolu s napätými plachtami. Prirodzene, hneď som si uvedomil, že ma chytia, ale bol som už taký zmorený smädom, že som ani nevedel, či sa mám tomu tešiť, alebo sa toho báť. Prv ako som sa stačil nejako rozhodnúť, načisto ma ohromilo nové prekvapenie, takže som nemohol robiť nič inšie, iba vyvaľovať oči a čudovať sa.

Hispaniola mala napätú hlavnú plachtu a dve kosatky: krásne biele plátno žiarilo v slnci ako sneh alebo striebro. Keď som ju zazrel prvý raz, všetky plachty sa vzdúvali a loď smerovala na severozápad, takže som predpokladal, že chlapi na lodi chcú oboplávať okolo ostrova a vrátiť sa do kotvišta. No teraz začala naberať kurz čoraz väčšmi na západ, takže som sa nazdal, že ma zbadali a chcú ma chytiť. Ale potom vyrazila rovno proti vetru, vzápätí sa zarazila a chvíľu bezmocne postála s ovisnutými plachtami.

"Babráci," pomyslel som si, "iste sú ešte poriadne oslopaní!" A hneď som si predstavil, ako by ich za to vyhrešil kapitán Smollett.

Medzitým sa loď pomaly obrátila po vetre, plachty sa jej znova naduli, chvíľu sa rýchlo plavila, a zase zastala rovno proti vetru. Toto sa opakovalo znova a znova. Hispaniola sa motala sem-tam, hore-dolu, na sever i na juh, na východ i na západ, prudkými výpadmi a náhlymi obratmi, ale každý rozbeh sa skončil tak, ako sa začal - so spľasnutými plachtami. Naostatok mi bolo celkom jasné, že ju nikto nekormidluje. "Nuž ale, ak je tak, kdeže sú tí dvaja? Buďto sú opití do nemoty, alebo opustili loď," pomyslel som si. "Keby som sa dajako mohol dostať na palubu, hádam by sa mi podarilo vrátiť loď kapitánovi."

Prúd teraz unášal škuner i môj člnok rovnakou rýchlosťou na sever, ale loď sa plavila bláznivo a prerušovane, takže ma istotne nepredbiehala, ak dokonca nezaostávala. Úfal som sa, že by som ju určite dohonil, keby som sa odvážil posadiť a veslovať. Tento plán zaváňal dobrodružstvom a nadchýnal ma. Keď som si pomyslel na vedro s vodou pri búdke nad schodmi, to ešte zdvojnásobilo moju beztak stúpajúcu odvahu.

Len čo som sa nadvihol, okamžite ma privítala veľká sprcha rozstreknutej vody, ale tentoraz som sa nedal odstrašiť a začal som z celej sily, ale pritom opatrne veslovať k blúdiacej Hispaniole. Raz sa mi načrelo toľko vody, že som musel zastať a chytro ju vylievať; srdce sa mi pritom trepalo ako vtáčaťu. No postupne som prišiel na to, ako čln viest, a potom som sa preplietal pomedzi vlny dosť bezpečne a len kedy-tedy mi trochu zalialo predok a pena mi strekla do tváre.

Teraz som rýchlo doháňal škuner; už som videl, ako sa ligoce mosadz na kormidle, ktoré sa kývalo sem-tam. Na palube sa dosiaľ nikto neukazoval. Nemohol som si myslieť nič iné, iba že loď je celkom opustená. Ak nie, tak chlapi ležia opití niekde dolu, kde by som ich hádam mohol zavrieť, a potom si robiť s loďou, čo sa mi zachce.

Nejaký čas robila loď to najhoršie, čo mi mohla urobiť - stála na mieste. Bola obrátená provou takmer rovno na juh a neprestajne sa hojdala. Zakaždým, keď sa zahojdala, plachty sa čiastočne naduli a v okamihu ju znova obrátili po vetre. Povedal som, že toto bolo pre mňa to najhoršie: hoci v tomto položení vyzerala bezmocne, plachty jej plieskali, akoby strieľal z dela, kladky sa s lomozom gúľali po palube, jednako mi ustavične unikala unášaná rýchlosťou prúdu a silnými nárazmi vetra.

Ale naostatok sa mi naskytla vhodná príležitosť. Vietor na okamih skoro celkom stíchol a prúd pomaly obracal Hispaniolu, takže sa zvrtla na mieste a napokon sa obrátila ku mne kormou. Okienko kabíny bolo ešte stále otvorené a nad stolom dosial horela lampa, hoci už bol biely deň. Hlavná plachta ochabnuto visela ako spľasnutá vlajka. Nebyť prúdu, loď by bola ostala nehybne stáť.

V posledných chvíľach som trochu zaostal za ňou, ale teraz som ju s dvojnásobným úsilím začal doháňať.

Nebol som od nej už ani na sto yardov, keď znova zadul vietor, loď sa nachýlila naľavo a opäť sa pohla ďalej, hojdajúc a nadnášajúc sa po hladine ako lastovička.

Keď som to videl, najprv mi bolo do zúfania, ale hneď som sa rozveselil. Loď sa otáčala veľkým oblúkom, obrátila sa ku mne bokom, stáčala sa ďalej a takto prekonala polovicu, potom už dve tretiny a potom až tri štvrtiny vzdialenosti, ktorá nás delila. Videl som, ako sa vlny búrlivo penia pod čelom kýlu. Keď som sa díval na ňu zo svojho nízkeho činka, zdala sa nesmierne vysoká.

A tu som zrazu pochopil. Nemal som kedy uvažovať - ledva som stačil konať a zachrániť si život. Práve som bol s člnkom na hrebeni jednej vlny, keď sa škuner prešmykol ponad najbližšiu predo mnou. Čeleň som mal práve nad hlavou. Rýchlo som skočil na nohy a odrazil sa od činka, takže sa hneď ponoril pod vodu. Jednou rukou som sa chytil čelennej čnelky, nohu som si zakvačil medzi ňu a lano. Ešte kým som tam visel, ťažko dychčiac, ozval sa tupý náraz, ktorý mi prezradil, že škuner práve narazil na môj kožený člnok a potopil ho a ja som ostal na Hispaniole bez možnosti úniku.
------------------------------------
Kapitola 25

STRHNEM PIRÁTSKU VLAJKU

Len čo som sa ako-tak ulepil na čeleni, zrazu vonkajšia kosatka spľasla, zatrepotala sa a vydula sa náporom vetra na druhú stranu, pričom plesla, akoby vystrelil z dela. Škuner sa pri tomto zvrate zatriasol až po kýl, no v nasledujúcom okamihu, keď sa napáli aj ostatné plachty, kosatka znova spľasla a voľne ovisla.

Len-len že ma nestriaslo do mora. No nestrácal som čas, odplazil som sa po čeleni a prekoprcol som sa dolu hlavou na palubu.

Bol som na záveternej strane prednej paluby; hlavná plachta bola ešte napätá, takže mi zastierala určitú časť zadnej paluby. Nikde som nevidel ani živej duše. Dosky paluby neboli umyté od začiatku vzbury a bolo na nich vidieť odtlačky mnohých nôh.

V jednom z odtokov bola zastoknutá prázdna fľaša s odrazeným hrdlom a hojdala sa sem-tam ako dačo živé.

Zrazu sa Hispaniola dostala priamo na vietor. Kosatky za mnou silne zaplieskali; kormidlo sa prudko zvrtlo; celá loď sa akosi bolestne rozhojdala a zatriasla a vtom sa rahno hlavnej plachty vychýlilo do stredu lode, povrazy v kladkách zastenali - a razom sa mi ukázala záveterná časť zadnej paluby.

A hľa, tam boli obidvaja strážcovia, ten s červeným čepcom ležal horeznačky, meravý ako drúk, ruky mal rozhodené, akoby bol ukrižovaný, a zuby vycerene z rozzevených úst; Izrael Hands bol bezvládne ovalený o zábradlie, hlavu mal opretú bradou o prsia, ruky mu voľne viseli až na palubu a tvár, hoci bol opálený, mal bielu ako lojová svieca.

Loď sa chvíľami vzpínala a uhýbala ako nepoddajný kôň; plachty sa nadúvali raz na jednej, raz na druhej strane a rahna švihali sem-tam, až sťažeň prašťal od napätia. Ponad zábradlie zavše vyšpľachla ľahká spŕška spenenej vody, keď sa loď s ťažkým zadunením zaborila predkom do mohutnej vlny. Videl som, že na túto veľkú a dobre vystrojenú loď doráža vlnobitie oveľa ťažšie ako na môj maličký, ručne vyrobený a nevyvážený kožený člnok, ktorý už spočíval kdesi na morskom dne.

Chlap s červeným čepcom sa pri každom poskočení škunera šmýkal sem-tam po palube; no na pohľad najhroznejšie bolo, že sa ani týmto nešetrným pohadzovaním nemenila jeho stŕpnutá poloha údov, ani meravý úškľabok s vycerenými zubami. Aj Izrael Hands pri každom náraze akoby sa čoraz väčšmi prepadal do seba; zakaždým odkväcol nižšie, nohy sa mu šmýkali čoraz ďalej po palube a celé telo sa nahýnalo na kormu, takže sa mu tvár postupne odvracala odo mňa a naostatok som mu videl už len uši a vypĺznuté bokombriadky.

Súčasne som si všimol na doskách okolo obidvoch veľké mláky očernetej krvi; začal som naisto veriť, že v záchvate ožranskej zúrivosti jeden druhého zabil.

Kým som sa takto prizeral a čudoval, loď na chvíľku pokojne postála a vtom sa Izrael Hands trochu obrátil, ticho zastenal a skrčil sa do tej istej polohy, v akej som ho videl prv. Stenanie, ktoré prezrádzalo veľké múky a smrteľnú slabosť, aj ovisnutá spodná čeľusť rozzevených úst, mi priam stisli srdce. Ale spomenul som si na rozhovor, ktorý som odpočúval v sude na jablká, a hneď som ho prestal ľutovať.

Prešiel som dozadu až k hlavnému sťažňu.

"Hlásim príchod na loď, pán Hands," povedal som posmešne.

Namáhavo obrátil ku mne oči, ale bol taký zbedačený, že ani nedal najavo prekvapenie. Zmohol sa iba na jedno slovo:

"Pálenku!"

Videl som, že nesmiem strácať čas, obišiel som rahno hlavnej plachty, visiace krížom cez palubu, zašiel som ďalej dozadu a zbehol som dolu schodíkmi do kajuty.

Tam bol taký neporiadok, že si to ani neviete predstaviť. Všetky zámky boli vylámané - to urobili vtedy, keď hľadali mapku. Na dlážke bolo plno blata; tí vagabundi tu sedávali a popíjali tak ako prišli, zabrýzganí z potuliek po močiaroch okolo táborišťa. Na čistých bielych stenách, ozdobených dookola zlatou lemovkou, bolo vidieť odtlačky špinavých rúk. Pri každom zakolísaní lode štrngali po kútoch tucty prázdnych fliaš. Jedna z doktorových lekárskych kníh ležala otvorená na stole, dobrú polovicu listov z nej už vytrhali - akiste si nimi zapaľovali fajky. A uprostred tohto neporiadku ešte stále horela lampa čadivým, pošmúrnym hnedastým plameňom.

Vošiel som do zásobárne. Všetky sudy boli prázdne, aj z fliaš už po vypíjali neuveriteľné množstvo a porozhadzovali ich. Odkedy sa začala vzbura, iste ani jeden nebol ani chvíľku triezvy.

Po dlhšom hľadaní som našiel fľašu, v ktorej ešte ostalo trochu pálenky; vzal som ju pre Handsa, pre seba som vykutral zopár suchárov, trochu zaváraného ovocia, veľkú hrču hrozienok a kus syra. Vyšiel som s tým na palubu. Vlastné zásoby som si schoval za hlavu kormidlového kolesa, ale tak ďaleko, aby ich Hands nedočiahol. Potom som prešiel k súdku s vodou, a až keď som sa napil, zaniesol som Handsovi pálenku.

Odpil z nej prinajmenej za dobrý pohár, kým odtrhol fľašu od úst.

"Ech, doparoma," vydýchol si, "ale sa mi to žiadalo!"

Ja som si zatiaľ sadol do kúta a začal som jesť.

"Ste veľmi ranený?" opýtal som sa ho.

Zachrčal, alebo skôr zavrčal ako pes.

"Keby tu bol ten doktor," vravel, "bol by som raz-dva v poriadku; ale vidíš, nemám šťastie, tak je to so mnou. A tento hnusák, ten je už načisto mŕtvy, už je po ňom," doložil, ukazujúc na chlapa s červeným čepcom. "Beztak to nebol nijaký námorník. A ty si odkiaľ prišiel?"

"Nuž, pán Hands," povedal som, "ja som prišiel prevziať moc nad touto loďou. A kým nedostanete ďalšie rozkazy, budete ma láskavo pokladať za svojho kapitána."

Pozrel na mňa kyslo, ale nepovedal nič. Na líca sa mu už trošička vrátila farba, ale ešte stále vyzeral veľmi biedne, a ako sa loď hádzala sem-tam, ustavične sa šmýkal a zosúval.

"Mimochodom," pokračoval som, "túto vlajku nemôžem tu strpieť, pán Hands. Ak dovolíte, strhnem ju. Radšej nijakú než túto!"
Znova som obišiel rahno, pribehol k vlajkovej šnúre, stiahol ich prekliatu čiernu vlajku a hodil cez palubu do mora.

"Nech žije kráľ!" zvolal som, mávajúc čiapkou. "Toto je koniec Silverovho kapitánstva!"

Pozoroval ma bystrými, prefíkanými očami, hoci mal hlavu ustavične opretú bradou o prsia. "Myslím," ozval sa nakoniec, "myslím, kapitán Hawkins, že by ste sa teraz radi dostať k brehu. Mohli by sme sa o tom pozhovárať."

"Prečo nie," vravím mu, "veľmi rád, pán Hands. Len hovorte." A znova som sa s veľkou chuťou pustil do jedenia.

"Tento chlap," začal a ochabnuto kývol smerom k mŕtvole, "volal sa O'Brien, bol to taký smradľavý Ír - nuž tento chlap a ja sme napáli plachty a chceli sme

zaviesť loď naspäť. No už je mŕtvy, mŕtvy ako kameň, a veru neviem, kto teraz bude riadiť loď. Pokiaľ viem, ty to nedokážeš, ak ti neporadím, čo a ako. Nuž tak počúvaj : ty mi dáš jesť a piť a dajaký starý šál alebo šatôčku, aby som si mohol obviazať ranu. Ja ti za to poviem, ako ju máš riadiť. Dobre? Myslím, že je to celkom dobrý návrh."

"Ale aj ja vám čosi poviem," vravím mu, "nemienim sa vrátiť do Kotvišťa kapitána Kidda. Chcem sa dostať do Severnej zátoky a tam ju pokojne zaviesť na plytčinu."

"Pravdaže môžeš!" zvolal. "Akože by nie, veď napokon nie som taký babrák. Vari len mám oči, či nie? Skúšal som šťastie a prehral som, teraz ma ty máš v hrsti. Do Severnej zátoky? Prečo nie, veď beztak nemám na výber! Pomôžem ti ju zaviesť hoci aj k prístavnému popravištu, hrom do toho!"

Videlo sa mi, že je to naozaj dosť rozumný návrh. Dohodli sme sa teda. A o tri minúty som už ľahko viedol Hispaniolu po vetre popri pobreží Ostrova pokladov. Dúfal som, že okolo poludnia oboplávame severný koniec ostrova a že sa dostanem čo najhlbšie do Severnej zátoky ešte pred vyvrcholením prílivu, keď ju budem môcť bezpečne zaviesť na plytčinu a vyčkať odliv, aby sme sa mohli dostať na breh.

Uviazal som koleso kormidla a zišiel dolu, kde som mal vo svojej truhlici mäkkú hodvábnu šatôčku od mamky. Hands si ňou s mojou pomocou obviazal veľkú krvácajúcu ranu na stehne, a keď si potom trochu zajedol a vypil zopár glgov pálenky, navidomoči sa začal zotavovať: sedel rovnejšie, hovoril hlasnejšie a jasnejšie a vyzeral ako celkom iný človek.

Vietor nám pomáhal, radosť bolo hľadieť. Leteli sme po hladine ako vták, pobrežie sa len tak mihalo popri nás, výhľad naň sa každú chvíľu menil. Zanedlho sme boli za hornatým krajom a plávali sme popri piesočnatej rovine, na ktorej boli iba kde-tu zakrpatené borovice. Zakrátko sme preplávali aj popri týchto a oboplávali sme okolo skalnatého kopca, ktorý sa vypína na severnom konci ostrova.

Bol som náramne pyšný na svoje veliteľstvo a tešil som sa jasnému, slnečnému počasiu, ako aj meniacemu sa pobrežiu. Mal som teraz nadostač vody i dobrého jediva a veľkolepý hrdinský kúsok, čo sa mi podaril, celkom učičíkal moje svedomie, ktoré ma veľmi trápilo pre nerozvážny útek. Myslím, že by mi nič nebolo chýbalo ku šťastiu, keby ma po celej palube neprenasledoval posmešný pohľad Handsových očí a čudný úsmev, ktorý mu neprestajne pohrával na tvári. V tomto úsmeve bolo aj čosi z jeho trápenia a bolesti - bol to bezmocný starecký úsmev. No okrem toho bolo v ňom zrnko výsmechu, akýsi tieň zrady, ako ma ľstivo a neprestajne pozoroval.
------------------------------------
Kapitola 26

IZRAEL HANDS

Vietor nám pomáhal, že sme si lepšie ani nemohli želať. Ale teraz sa obrátil na západ, a tak sme sa oveľa ľahšie dostali od severovýchodného konca ostrova k ústiu Severnej zátoky. No keďže sme nemali čím zakotviť a neopovážili sme sa zájsť s loďou na plytčinu, kým ju príliv nezanesie o hodný kus ďalej, mali sme času nazvyš. Hands mi povedal, ako mám zastaviť loď. Po mnohých pokusoch sa mi to podarilo, a potom sme obidvaja mlčky sedeli a znova jedli.

"Kapitán," ozval sa napokon Hands s tým istým nepríjemným úsmevom, "ešte je tu môj starý kamarát O'Brien, hádam by si ho mohol zvaliť cez palubu do mora. Ja ináč nezvyknem byť háklivý a nijako ma nemrzí, že som ho odpravil, lenže myslím, že ako ozdoba sa tu veľmi nevyníma, čo povieš?"

"Nie som taký mocný a ani sa mi do toho nechce. Pre mňa za mňa, nech si tu leží," povedal som.

"Táto Hispaniola ti je nešťastná loď, Jim," hovoril ďalej, žmurkajúc. "Koľko chlapov pozabíjali na tejto Hispaniole - ukrutne mnoho biednych námorníkov tu už zahynulo a pomrelo dovtedy, ako sme ty i ja na ňu nasadli v Bristole. Jakživ som nevidel také nešťastie, veru nie. No aj tento O'Brien - už je mŕtvy, všakhej? Nuž, vieš, nie som školovaný, ale ty vieš čítať a si bystrý šuhaj, teda mi povedz doprosta, čo ty o tom súdiš: je takýto navždy mŕtvy, alebo ešte niekedy ožije?"

"Telo môžete zabiť, pán Hands, ale ducha nie. To predsa musíte vedieť," odpovedal som. "Toť O'Brien je už na druhom svete a môžbyť sa práve díva na nás."

"Ach-ach," začudoval sa, "to je galiba - teda to tak vyzerá, že nehodno márniť čas zabíjaním. No, nech bude, ako chce, ale z vlastnej skúsenosti viem, že duchov sa hádam netreba veľmi báť. S duchmi by som si ešte vedel ako-tak poradiť, Jim. A teraz, keď sme si to tak úprimne povedali, bolo by od teba veľmi milé, keby si skočil dolu do kabíny a doniesol mi oné - no, oné - bodaj ho porantalo, nemôžem tomu prísť na meno! Aha: dones mi fľašu dajakého vína, Jim. Táto pálenka mi priveľmi udiera do hlavy."

Handsovo zaváhanie sa mi videlo akési neprirodzené, a keď povedal, že chce radšej víno než pálenku, celkom som mu prestal veriť. Zrejme to bola len zámienka. Chcel ma dostať preč z paluby - to mi bolo jasné, ale prečo, o tom som nemal potuchy. Pritom mi ani raz nepozrel do očí. Blúdil očami sem i tam, zavše sa díval na oblohu, zavše šibol pohľadom po mŕtvom O'Brienovi. Neprestajne sa uškŕňal a vytŕčal jazyk takým náramne previnilým a rozpačitým spôsobom, že by aj dieťa mohlo na ňom vybadať, že pomýšľa na nejaký úskok. No odpovedal som mu celkom pohotové, lebo som vedel, v čom som oproti nemu vo výhode, a pred takýmto náramne tupým chlapom som ľahko mohol utajiť svoje podozrenie až do konca.

"Teda víno?" povedal som. "Tým lepšie. Chcete biele, či červené?"

"Och, priateľko, to je jedno," odvetil, "len nech je tuhé a je ho veľa. Čo tam po ostatných daromniciach?"

"No dobre," odpovedal som. "Donesiem vám portské, pán Hands. Ale budem ho musieť pohľadať."

A s tým som zbehol dolu schodíkmi, pričom som dupotal, ako som len vládal; potom som si vyzul topánky, ticho som prebehol úzkou chodbou, vyliezol som hore prednými schodíkmi a vystrčil som hlavu z prednej búdky. Vedel som, že Hands nebude predpokladať, že by ma tam mohol zazrieť, no jednako som bol veľmi opatrný, a tak som sa presvedčil, že i to najhoršie podozrenie bolo celkom oprávnené.

Zdvihol sa z predošlej polohy na ruky a na kolená, a hoci bolo zrejmé, že ho noha ukrutne bolí pri každom pohybe - počul som, ako tlmí v sebe stonanie - predsa sa dosť rýchlo a obratne vliekol štvornožky po palube. Zakrátko sa privliekol k ľavému odtoku a tam vytiahol z kotúča lana dlhý nôž, alebo skôr krátku dýku, ktorá bola až po rukoväť zakrvavená. Chvíľku na ňu pozeral, vytŕčajúc spodnú čeľusť dopredu, potom skúšal ostrie na ruke, a vzápätí dýku náhlivo schoval do záhrenia pod kazajku a odplazil sa naspäť na svoje staré miesto pri zábradlí.

To bolo všetko, čo som chcel vedieť. Izrael sa vládal pohybovať, bol ozbrojený, a keď si dal toľko námahy s tým, aby ma na chvíľu poslal preč z paluby, bolo zrejmé, že ma chce zmámiť.

Čo chcel robiť potom - či sa preplaziť krížom cez ostrov od Severnej zátoky až k táborišťu medzi močiarmi, alebo či chcel vystreliť z dela v nádeji, že jeho kompáni prídu k nemu prví a pomôžu mu - to som už, prirodzene, nemohol vedieť.

No jednako som bezpečne cítil, že mu môžem dôverovať aspoň v jednej veci, v ktorej sa naše záujmy stretali, a to v riadení škunera. Obidvaja sme túžili dostať sa s ním bezpečne k brehu na nejakom chránenom mieste, a to tak, aby škuner, keď nadíde čas, mohol znova odraziť od brehu s najmenšou námahou a nebezpečenstvom. Predpokladal som teda, že kým nepristaneme, určite mi nesiahne na život.

Kým som si to celé v duchu takto popretriasal, nezaháľal som ani telom. Zakradol som sa nazad do kabíny, ticho som sa obul, pochytil prvú fľašu vína, ktorá mi prišla pod ruku, a vrátil som sa na palubu.

Hands ležal tak, ako som ho zanechal: celý skrčený na hromade, s prižmúrenými viečkami, akoby nemohol zniesť denné svetlo. No keď som prišiel k nemu, otvoril oči, odrazil hrdlo fľaše zručným pohybom ako človek, ktorý v tom už má cvik, a so svojím obľúbeným prípitkom ,,veľa šťastia!" si poriadne potiahol z fľaše. Potom chvíľu ticho ležal a nato vytiahol šúľok žuvacieho tabaku a poprosil ma, aby som mu z neho kúsok odkrojil.

"Nože mi odrež kúštiček," vraví mi, "lebo nemám pri sebe nôž, a keby som ho aj mal, sám by som si nevládal. Odrež mi kúštiček, nech si požujem, veď to možno bude ostatný, lebo mne už dohára, chlapče, už to cítim."

"No dobre," povedal som, "odkrojím vám tabaku, ale keby som ja bol na vašom mieste a cítil by som sa tak zle, radšej by som sa modlil."

"A načo?" odvrkol, "len mi povedz, načo?"

"Načo?" zvolal som. "Pred chvíľou ste sa ma vypytovali na tamtoho mŕtveho. Žili ste v hriechu, klamstve a krvi. Tuto, hľa, pri nohách vám leží človek, ktorého ste zabili, a ešte sa ma spytujete, že načo?"

Hovoril som trochu ohnivo, lebo som myslel na zakrvavenú dýku, ktorú mal schovanú v záhrení a ktorou ma chcel zmámiť. Ale on si zas len dôkladne potiahol z fľaše a potom prehovoril napodiv slávnostným hlasom:

"Tridsať rokov sa už plavím po moriach, videl som kadečo dobré i zlé, lepšie i horšie, pekné dni i búrky, hlad i bitku na nože a čo ja viem čo ešte. No a poviem ti, že som jakživ nevidel, aby z dobroty vzišlo dačo dobré. Mojím ideálom je udrieť vždy prvý! Mŕtvi nehryzú - to je moja viera - amen, tak nech sa stane! A teraz počúvaj," doložil zrazu celkom inakším tónom, "už máme hádam dosť týchto hlúpych táranín. Príliv už celkom dobre stúpol. Drž sa podľa mojich pokynov, kapitán Hawkins, hupkom vplávame dnu a bude po robote."

Mali sme preplávať už len necelé dve míle, ale tu bolo treba viesť loď veľmi jemne a opatrne, lebo vchod do severného kotvišťa bol nielen úzky a plytký, ale stáčal sa od východu na západ, takže so škunerom bolo treba narábať veľmi obozretne, aby sme sa dostali dnu. Myslím, že som bol dobrý a pohotový pomocník, a Hands bol naozaj výborný lodivod. Ustavične sme menili smer, tesne sme obchádzali piesočiny a dnu sme vplávali tak bezpečne a hladko, že bolo priam radosť na to hľadieť.

Len čo sme sa prešmykli cez ústie, zovšadiaľ nás obklopila pevnina. Brehy Severnej zátoky boli zalesnené rovnako husto ako južné kotvište, lenže táto zátoka bola dlhšia a užšia a väčšmi sa ponášala na ústie rieky, ktorým aj skutočne bola. Rovno vpredu, pri južnom konci zátoky, sme videli vrak nejakej lode, ktorý sa už načisto rozpadával. Bola to veľká loď s troma sťažňami, no ležala tu tak dlho vystavená zhubným účinkom počasia, že bola už celá ovešaná hustým príkrovom morských rias a na palube sa už zakorenili rozličné pobrežné kríky, ktoré boli práve v plnom kvete. Bol to smutný pohľad, ale aspoň nás ubezpečoval, že kotvište je pokojné.

"Pozriže tamto," povedal Hands, "tam je pekné miestečko, tam možno pristáť. Na dne je jemný piesok, nikde ani živej duše, v okolí stromy a na tamtej starej lodi kvitnú kvety ako v dajakej záhrade."

"A keď zájdeme na plytčinu, akože sa potom s loďou dostaneme odtiaľ?" opýtal som sa.

"Nuž takto," odpovedal mi, "keď je odliv, vezmeš lano, vyjdeš na breh a omotáš ho okolo daktorej z tých veľkých borovíc, s druhým koncom sa vrátiš na loď, obkrútiš ho na navíjadlo, a potom vyčkáš príliv. Keď voda stúpne, všetci chlapi potiahnu za lano a loď sa uvoľní ako po masle. A teraz pozor, chlapče, už sme skoro na mieste a loď ide priveľmi rýchlo. Trochu napravo - tak! - pomaly - napravo - teraz trochu naľavo - pomaly - pomaly!"

Takto mi rozkazoval a ja som ho bez slova poslúchal; vtom celkom znezrady skríkol: "A teraz po vetre, synak!" Prudko som zvrtol kormidlo, Hispaniola sa rýchlo otočila a nabehla predkom na nízky zalesnený breh.

Tieto posledné obraty ma tak vzrušili, že som poľavil v bedlivosti, s ktorou som dosial dosť bystro striehol na Handsa. Vo chvíli, keď som s napätím čakal na okamih, až loď nabehne na dno, celkom som zabudol na nebezpečenstvo, ktoré mi viselo nad hlavou. Nakláňal som sa ponad zábradlie a prizeral som sa na vlny rozbiehajúce sa doširoka pred provou. Bol by som padol bez boja, keby ma zrazu nebol zachvátil akýsi nepokoj, ktorý ma prinútil obzrieť sa. Môžbyť som začul nejaké vrzgnutie, alebo som kútikom oka zazrel jeho tieň, možno to bol akýsi inštinkt, ale dosť na tom, keď som sa obzrel, videl som Handsa už na polceste ku mne s dýkou v pravej ruke.

Keď sa nám stretli oči, obidvaja sme nahlas vykríkli, no zatiaľ čo ja som zjačal od hrôzy, on zreval zúrivo ako útočiaci býk. A v tom istom okamihu, keď sa Hands vrhol dopredu, ja som odskočil nabok a pustil som kormidlo, ktoré sa prudko zvrtlo na záveternú stranu. Myslím, že jedine toto mi zachránilo život, lebo kormidlo búšilo Handsa do pŕs a na chvíľočku ho omráčilo.

Kým sa spamätal, už som bol von z kúta, do ktorého ma zahnal, a mohol som utiecť kdekoľvek - mal som celú palubu pred sebou. Zastal som tesne za hlavným sťažňom, vytiahol som z vrecka pištoľu, a hoci sa Hands už obrátil a blížil sa ku mne, pokojne som na neho zacielil a stisol kohútik. Kohútik šťukol - ale nič - pištoľ nevystrelila. Morská voda premočila strelný prach. Preklínal som svoju nedbalosť.

Prečo som už dávno neprekontroloval strelný prach a znova ju nenabil? Nebol by som teraz ako bezmocná ovca, utekajúca pred mäsiarom.

Hoci bol ranený, pohyboval sa napodiv rýchlo; prešedivené vlasy mu padali čo čela, tvár sčervenela od náhlenia a zúrivosti. Nemal som kedy vyskúšať druhú pištoľu a ani som na to nemal veľa chuti, lebo som si bol istý, že by to bolo zbytočné. Jasne som si uvedomil, že nesmiem pred ním len tak ustupovať, lebo by ma rýchlo dostal do úzkych na prove, tak ako ma pred chvíľou bezmála privrzol na korme. Keby ma takto dolapil, bolo by deväť či desať palcov jeho zakrvavenej dýky mojím posledným zážitkom. Oprel som sa dlaňami o hlavný sťažeň, ktorý bol poriadne hrubý, a čakal som s napätými nervami, čo bude ďalej.

Keď videl, že mu chcem uhýbať, zastal aj on. Chvíľu sme sa snažili oklamať jeden druhého kadejakými úskočnými obratmi. Bola to hra, ktorú som sa doma často hrával na skaliskách nad zátokou Čierneho kopca, lenže nikdy predtým mi pritom nebilo srdce tak divo ako teraz, to mi môžete veriť. No predsa len, ako vravím, bola to chlapčenská hra a dúfal som, že ju proti starému námorníkovi s poranenou nohou dajako vyhrám. Moja odvaha vzrástla natoľko, že som sa opovážil úchytkom myslieť na to, ako sa to asi skončí. Hoci som videl, že to budem môcť dosť dlho preťahovať, nevidel som nijakú možnosť, ako nakoniec uniknúť.

Zrazu sa Hispaniola zatriasla a zakolísala, chvíľku brázdila kýlom piesok a potom sa prudko navalila na ľavý bok, paluba sa naklonila v uhle štyridsaťpäť stupňov, odtokmi sa na ňu nahrnula voda a vytvorila mláku medzi palubou a zábradlím.

Obidvaja sme sa hneď zvalili a skotúľali sme sa takmer spolu k odtokom. Mŕtvy s červeným čepcom a s roztiahnutými rukami sa meravo zrútil za nami. Boli sme tak blízko seba, že som hlavou narazil na člnovodovu nohu, až mi zuby zadrkotali. V okamihu som bol zase na nohách, prv než Hands, ktorého akosi privalila mŕtvola. Loď zostala navalená nabok, takže sa už nedalo behať po palube. Musel som si nájsť nový spôsob úniku, a to okamžite, lebo nepriateľ mi už bol v pätách. Bleskurýchle som vyskočil na dvojité úpony zadného sťažňa, vyšplhal som sa hore a ani som si len nevydýchol, kým som nesedel hore na sťažňovom kríži.

Zachránilo ma len to, že som bol dosť rýchly. Ako som liezol hore, ušiel som Handsovej dýke len o necelú pol stopu. Izrael Hands stál podo mnou s otvorenými ústami, obrátený tvárou ku mne nahor - dokonalý obraz prekvapenia a sklamania.

Teraz, keď som už mal chvíľočku voľného času, rýchlo som si vymenil strelný prach v pištoli, a keď už bola pripravená na streľbu, vytiahol som náboj i z druhej pištole a nabil som ju znova, aby som sa dvojnásobne zaistil.

Handsa toto moje počínanie celkom ohromilo. Začal chápať, že sa šťastie obracia proti nemu. Sprvu zrejme zaváhal, ale potom sa aj on sťažka ovesil na úpony a s dýkou v zuboch začal pomaly a namáhavo liezť nahor. Stálo ho to veľa času a vzdychov, lebo musel vliecť za sebou poranenú nohu. Kým som ja pokojne dokončil nabíjanie, ešte nevyliezol oveľa ďalej ako do tretiny lana. Vtedy som ho oslovil, držiac v každej ruke pištoľu.

"Ešte krok, pán Hands," pohrozil som mu, "a vystrelím vám mozog z hlavy. Mŕtvi nehryzú, veď viete," doložil som posmešne.

Okamžite sa zastavil. Podľa zmeny výrazu jeho tváre som videl, že sa pokúša premýšľať, ale šlo mu to tak pomaly a ťažko, že som sa vo svojom novonájdenom bezpečnom postavení musel nahlas rozosmiať. Naostatok pár ráz preglgol naprázdno a potom prehovoril, majúc na tvári ešte vždy nezmenený výraz nesmierneho zmätku. Aby mohol hovoriť, musel si vybrať dýku z úst, ale ináč sa ani nepohol.

"Jim," vravel mi, "tak sa mi vidí, že sme to obidvaja zbabrali a musíme sa pokonať. Už by som ta bol dostal, nebyť toho, že sa loď tak náhle prevalila, ja mám odjakživa smolu. Vyzerá to tak, že sa budem musieť poddať, ale uznaj, že skúsenému námorníkovi ťažko padne, keď sa musí poddávať takému chlapcovi, ako si ty, Jim."

Opájal som sa jeho slovami, vypínal som sa pyšne ako kohút na múriku, ale vtom Hands bleskurýchle švihol pravou rukou ponad plece. Čosi zasvišťalo povetrím ako šíp; pocítil som úder a ostrú bolesť - a už som bol pripichnutý plecom o sťažeň. Od hrôzy a prekvapenia - ťažko by som mohol povedať, že to bolo z mojej vlastnej vôle, lebo naisto viem, že som vôbec necielil - zrazu obidve moje pištole vystrelili a hneď nato mi obidve vypadli z rúk. A nespadli len ony, Hands sa s tlmeným výkrikom pustil lán a zrútil sa dolu hlavou do vody.
------------------------------------
Kapitola 27

"DUKÁTY"

Pretože loď bola navalená nabok, sťažne trčali ďaleko nad vodou. Na tom mieste, kde som sedel na sťažňovom kríži, mal som pod sebou iba hladinu zátoky. Hands, ktorý nevyliezol tak vysoko a bol preto bližšie k lodi, spadol do vody medzi mnou a zábradlím. Ešte raz sa vynoril na hladinu uprostred krvi a peny, a potom znova klesol na dno - tentoraz navždy. Keď sa voda utíšila, videl som ho, ako leží skrčený na čistom trblietavom piesku v tôni lodných bokov. Zavše sa mihla popri ňom ryba. Keď sa chvíľami zvlnila voda, zdalo sa mi, že sa trochu hýbe, akoby sa pokúšal vstať. Ale bol už naozaj mŕtvy, zastrelený a utopený. Stal sa potravou rýb na tom istom mieste, kde chcel skántriť on mňa!

Len čo som si to uvedomil, zakrútila sa mi hlava a zachvátila ma mdloba a strach. Po prsiach a chrbte mi stekala horúca krv. Na tom mieste, kde som mal plece pripichnuté k sťažňu, pálila ma dýka ako žeravé železo. No tieto skutočné bolesti ma ani tak veľmi netrápili. Zdalo sa mi, že by som ich vládal zniesť mlčky. Väčšmi ma umárala hrôza pri pomyslení, že spadnem do tichej zelenej vody, k Handsovi.

Kŕčovito som sa držal sťažňa, až ma nechty boleli. Zavrel som oči, aby som nevidel, aké nebezpečenstvo mi hrozí. No postupne som sa spamätával, srdce mi začalo biť pokojnejšie a napokon som sa znova celkom ovládol.

Prvou mojou myšlienkou bolo vytrhnúť dýku, ale - neviem, či tak pevne zaviazla v dreve, alebo mi zlyhali nervy - hneď som sa toho vzdal a prudko som sa striasol odporom. A div divúci, práve toto trhnutie ma uvoľnilo. Dýka ma iba zľahka zasiahla a vnikla tesne pod kožu. Keď som sa striasol, koža sa pretrhla. Pravda, krv mi začala tiecť ešte väčšmi, ale mohol som sa hýbať a bol som pribitý ku sťažňu už len o kabát a košeľu.
Prudkým šklbnutím som pretrhol i tieto putá, a potom som sa spustil po lane po pravej strane na palubu. Bol som taký otrasený, že by som sa ani za nič na svete nebol osmelil liezť dolu ľavou stranou, odkiaľ pred chvíľou spadol Izrael Hands.

Zišiel som dolu a ošetril som si ranu, ako som mohol; veľmi ma bolela a ešte stále dosť krvácala, ale nebola ani hlboká, ani nebezpečná a neprekážala mi veľmi v pohybe. Potom som sa poobzeral okolo seba, a keďže loď teraz v určitom zmysle patrila len mne, začal som pomýšľať na to, ako ju očistiť od jej posledného pasažiera - od mŕtveho O'Briena.

Ako som už povedal, O'Brien sa zošuchol k zábradliu a ležal tam ako dajaký hrozný meravý panák. Pravda, panák v životnej veľkosti, ale celkom bez farby a života! V tejto polohe som ho ľahko mohol odpratať; a keďže som už natoľko privykol na tragické dobrodružstvá, že som sa takmer vôbec neštítil mŕtveho, chytil som ho cez pás ako vrece otrúb a jediným rozmachom som ho prevalil cez palubu. Ponoril sa s hlasným čľapnutím. Červený čepiec sa mu zošuchol z hlavy a plával na hladine. Len čo sa rozčerená voda utíšila, videl som jeho i Izraela, ako ležia tesne vedľa a ako ich trasľavé vlny hojdajú sem i tam. O'Brien bol ešte dosť mladý, ale celkom plešivý. Ležal tam, plešivú hlavu krížom cez kolená svojho vraha a ponad obidvoch sa sem-tam rýchle mihali rybky.

Teraz som už bol na lodi celkom sám. Práve sa začal odliv. Slnko bolo už tak nízko nad obzorom, že tône borovíc na západnom brehu zátoky sa začali predlžovať až na kotvište a padali až na palubu. Začal podúvať večerný vetrík, a hoci ma pred ním chránil kopec s dvojitým končiarom na východe, povrazy začali tichučko šuchoriť a spľasnuté plachty sa trepotali sem-tam.

Videl som, že lodi hrozí nebezpečenstvo. Rýchlo som stiahol kosatky a odvliekol ich na palubu, no s hlavnou plachtou to šlo ťažšie. Pravda, keď sa škuner naklonil nabok, rahno hlavnej plachty sa vychýlilo von z paluby a ponorilo sa aj s časťou plachty na pár stôp pod vodu. Pomyslel som si, že takto je to ešte nebezpečnejšie, no plachta bola tak tuho napätá, že som sa skoro bál dačo s ňou robiť. Napokon som vytiahol nôž a prerezal zdvíhacie lano. Vrchol plachty okamžite spadol, uvoľnené plátno sa nadulo ako veľký mechúr a takto plávalo na vode. To bolo všetko, čo som mohol vykonať, lebo sťahovacie lano som nevládal ani len pohnúť, i keď som ho ťahal z celej sily. Vo všetkom som musel Hispaniolu - tak ako aj seba - zveriť šťastnej náhode.

Zatiaľ sa celé kotvište zastrelo tôňou - pamätám sa, ako posledné lúče prenikali cez akúsi čistinku v lese a žiarili ako drahokamy na rozkvitnutom poraste vraku. Ochladilo sa. Odliv rýchlo prúdil do mora a škuner sa čoraz väčšmi nakláňal nabok.

Preliezol som provu a pozrel dolu. Voda sa mi zdala dosť plytká; pre istotu som sa chytil obidvoma rukami prerezaného kotvového lana a pomaly som sa spustil z paluby. Voda nebola ani po pás; piesok na dne bol pevne uležaný, jemne zbrázdený vlnami. Prebrodil som sa k brehu. Vo veľmi dobrej nálade som opúšťal Hispaniolu zvalenú nabok, s hlavnou plachtou rozprestretou doširoka po hladine zátoky. Asi v tej chvíli slnko celkom zapadlo. Vietor ticho šumel do tmy medzi hojdajúcimi sa borovicami.

Konečne som sa teda so zdravou kožou dostal z mora a nevracal som sa na pevninu s prázdnymi rukami! Veď hľa! V zátoke ležal škuner, konečne očistený od pirátov a pripravený prijať na palubu našich ľudí a odplávať s nimi na more. Teraz som najväčšmi túžil za tým, aby som sa dostal medzi svojich a mohol sa pochváliť
hrdinstvami. Hádam ma trochu aj vyhrešia za ten nerozvážny útek, ale naspäť vydobytá Hispaniola bude mojou najpresvedčivejšou odpoveďou. Dúfal som, že aj kapitán Smollett bude musieť uznať, že som nemárnil zbytočne čas.

V takýchto myšlienkach a vo výbornej nálade som zamieril k domovu, k zrubu a svojim spoločníkom. Spomenul som si, že východnejšia z riečok, ktoré sa vlievajú do Kotvišťa kapitána Kidda, vyteká spod rozoklaného končiara, ktorý bol teraz naľavo odo mňa; zabočil som teda tým smerom, aby som prebrodil riečku na mieste, kde je ešte celkom plytká. Les bol dosť riedky. Držal som sa úpätia, zakrátko som ho obišiel a hneď nato som sa prebrodil cez riečku. Voda mi siahala dopoly lýtok.

Takto som sa dostal blízko k miestu, kde som sa stretol s Benom Gunnom, ktorého na tomto ostrove vylodili. Teraz som kráčal opatrnejšie a obzeral som sa na všetky strany. Zatiaľ sa celkom zotmelo. Keď som sa zahľadel do úžľabiny medzi dvoma vrcholmi kopca, zbadal som akúsi žiaru mihotajúcu sa oproti oblohe. Usúdil som, že si tam iste Ben Gunn varí večeru pri pukotajúcom ohni. V duchu som sa aj začudoval, ako môže byť taký neopatrný. Lebo keď som ja mohol zbadať tú žiaru, rovnako dobre ju mohol zbadať aj Silver, ktorý táboril na pobreží medzi močiarmi.

Noc bola čoraz tmavšia a ja som mohol udržiavať len približne správny smer k cieľu; dvojitý kopec za sebou a Ďalekohľad po pravej ruke som videl čoraz nejasnejšie; hviezdy svietili iba kde-tu a celkom slabučko. V doline, ktorou som išiel, som sa ustavične potkýnal o krovie a padal som do piesočných výmoľov.

Zrazu sa nado mnou rozjasnilo. Pozrel som hore: slabý svit mesačných lúčov ožiaril vrchol Ďalekohľadu a čochvíľa som zazrel, ako sa vľavo dolu medzi stromami pohybuje čosi veľké a striebristé.

Vyšiel mesiac.

Toto mi pomohlo dosť rýchlo prekonať zvyšok cesty. Netrpezlivo, zavše behom a zavše krokom, blížil som sa k ohrade. No keď som vošiel do hustejšieho lesa, rastúceho okolo ohrady, už som sa nenáhlil tak bezhlavo, ale spomalil som krok a napredoval trochu obozretnejšie. Bol by to smutný koniec mojich dobrodružstiev, keby ma tu omylom zastrelili moji vlastní ľudia.

Mesiac stúpal čoraz vyššie; jeho svetlo začalo tu i tam prenikať širokými pásmi na lesné čistinky a vtom rovno predo mnou zjavila sa akási žiara celkom inakšej farby. Bola ohnivočervená, chvíľami trochu stemnela, akoby to bola pahreba dohasínajúcej vatry.

Za živý svet som nevedel uhádnuť, čo by to mohlo byť.

Napokon som prišiel rovno k okraju rúbaniska. Západný koniec bol už zaliaty mesačným svitom, ale ostatok aj so zrubom ostával ešte v čiernej tôni, pretkanej dlhými striebornými pásmi svetla. Za zrubom dohárala obrovská vatra; jej pahreba vydávala pokojnú červenú žiaru, veľmi odlišnú od bledého svitu mesiaca. Nikde sa nehýbala ani živá duša a okrem šumenia vetra sa neozval ani hlások.

Zastal som a veľmi som sa tomu čudoval, ba hádam som sa trochu aj preľakol. Nikdy sme nekládli takéto veľké ohne, skôr naopak, podľa kapitánovho rozkazu sme museli priam skupániť s palivom. Začal som sa obávať, či sa dačo nestalo, kým som bol preč.

Zakrádal som sa okolo ohrady k východnému koncu, držiac sa v tieni, a na príhodnom mieste, kde bol tieň najtmavší, preliezol som cez ohradu.

Aby som mal väčšiu istotu, spustil som sa na ruky a na kolená a štvornožky som tichučko liezol k zrubu. Keď som sa priblížil, srdce mi zaplesalo. Chrápanie samo osebe nie je síce milý zvuk a kedysi som sa často naň ponosoval, ale teraz mi znelo ako sladká hudba, keď som počul svojich priateľov v zrube napospol tak hlasno a pokojne chrápať. Ani volanie lodnej stráže "Všetko v poriadku!" mi nikdy neznelo tak milo.

No jedno bolo celkom isté: mali náramne zlú stráž. Keby sa tak namiesto mňa priplazil k nim Silver so svojimi kompánmi, veru by sa nikto nedožil svitania. To akiste preto, že je kapitán ranený, pomyslel som si a znova som si vyčítal, že som ich opustil v takomto

nebezpečenstve, keď bolo tak málo ľudí schopných strážiť.

Medzitým som sa priplazil až k dverám a tam som vstal. Dnu bola úplná tma, takže som očami nemohol nič rozoznať. Sluchom som zavše vybadal, okrem pokojného chrápania spáčov, aj akési klopanie alebo ďobanie, ktoré som si nijako nevedel vysvetliť.

Vystrel som ruky dopredu a pomaly som vošiel dnu. Ľahnem si tichučko na svoje miesto, pomyslel som si a uškrnul som sa pod fúzy. Ráno sa dobre zabavím na tom, ako sa budú tváriť moji priatelia, keď ma tu nájdu.

Potkol som sa o čosi mäkké - bola to noha jedného zo spáčov; obrátil sa a čosi zahundral, ale sa neprebudil.

A vtom celkom znezrady zaškrečal z tmy prenikavý hlas.

"Dukáty! Dukáty! Dukáty! Dukáty! Dukáty!" a neprestajne škrečal nezmeneným hlasom ako verklík.

Bol to Silverov zelený papagáj, Kapitán Flint! To som teda jeho počul ďobať do kúska kôry; on to bol, čo tu strážil lepšie než hociktorý človek, a týmto odporným, jednotvárnym škrekotom ohlásil môj príchod.

Ani som sa nemal kedy spamätať. Ostrý a prenikavý papagájov škrek zaraz pobudil spáčov; povyskakovali a vtom sa už ozval Silver. Strašne zaklial a vykríkol:

"Kto je to?"

Zvrtol som sa, že ujdem, prudko som do kohosi vrazil, odskočil som - a vbehol som do náručia druhému; tento ma zaraz strhol k sebe a pevne zovrel.

"Prines fakľu, Dick!" povedal Silver, keď ma už bezpečne držali.

Ktorýsi z chlapov vyšiel zo zrubu a hneď sa vrátil s horiacou fakľou.
------------------------------------
Časť šiesta

KAPITÁN SILVER
------------------------------------
Kapitola 28

V NEPRIATEĽSKOM TÁBORE

Červená žiara fakle ožiarila vnútrajšok zrubu a presvedčila ma, že sa splnili moje najhoršie obavy. Piráti sa zmocnili zrubu i zásob; bol tu súdok koňaku i bravčovina a sucháre tu boli ako predtým, no nikde som nevidel ani stopy po zajatcoch - a to zdesaťnásobilo moju hrôzu. Čože som si mohol myslieť, ak nie to, že všetci zahynuli, a srdce sa mi zovrelo ľútosťou, že som i ja radšej nezahynul s nimi.

Bolo tu dovedna šesť pirátov; už iba títo zostali nažive. Piati z nich, červení a opuchnutí, boli na nohách, lebo ich tento poplach vyburcoval, len čo zaspali po pijatike. Šiesty sa iba nadvihol na lakte. Bol bledý ako smrť, na hlave mal krvavý obväz, ktorý svedčil o tom, že bol nedávno ranený a že ho akiste len pred chvíľou ošetrili. Rozpamätal som sa na chlapa, ktorého sme pri veľkom útoku postrehli a ktorý potom ušiel do lesa; bol som presvedčený, že je to on.

Papagáj sedel Dlhému Johnovi na pleci a prehŕňal si perie. Zdalo sa mi, že Silver vyzerá bledší a ustaranejší ako predtým. Ešte mal na sebe jemný súkenný oblek, v ktorom bol u nás vyjednávať, ale teraz priam na zaplakanie dokrkvaný, zababraný hlinou a dotrhaný ostrými tŕňmi húšťavy.

"Ľaľa, nech som dobrý," začudoval sa, "veď je to Jim Hawkins! Vari si z neba spadol? No len poď, Jim, pekne ťa vítam!"

A pritom si sadol na súdok s pálenkou a začal si napchávať fajku.

"Daj mi ohňa, Dick," povedal, a keď si dobre rozbafkal fajku, pokračoval: "Už je dobre, kamarát, zastrč fakľu medzi drevo a vy, páni, len si pekne políhajte! Pred pánom Hawkinsom nemusíte stáť, on vám to iste prepáči, môžete mi veriť. Nuž tak, Jim," pokračoval a pritlačil si tabak vo fajke, "teda si tu! To je veru pekné prekvapenie pre chudáka starého Johna! Hneď som vedel, že si šikovný, keď som prvý raz pozrel na teba, ale toto sa mi nijako nevprace do hlavy, nie ver!"

Ľahko si môžete domyslieť, že som na to nemal čo odpovedať. Postavil ma chrbtom k stene a tak som tam stál, díval som sa Silverovi do tváre - navonok hádam dosť smelo, ale v srdci plný naj černej šieho zúfalstva.

Silver si niekoľko ráz náramne spokojne bafol z fajky a potom znova spustil:

"Nuž počuj, Jim, keď si už raz tu, poviem ti, čo si myslím. Vždy som ťa mal rád, ver mi, lebo si vtipný chlapec, navlas taký, ako som bol ja, keď som bol mladý a driečny. Vždy som si želal, aby si sa pridal k nám, aby sa aj tebe ušiel podiel a mohol si zomrieť ako pán, ale teraz si sa dostal, môj milý. Kapitán Smollett je výborný námorník, to poviem hocikedy, lenže priveľmi dbá na disciplínu. .Povinnosť je povinnosť, hovorieva. A má pravdu. Vravím ti, nechoď mu na oči. Aj doktor sa až na smrť na teba nahneval - nazval ťa nevďačným darebákom; skrátka a dobre, nemôžeš sa už vrátiť k svojej kompánii, lebo ta nechcú. Ak nechceš založiť tretiu skupinu, v ktorej by si bol sám, a to by ti asi bolo otupno, musíš sa pridať ku kapitánovi Silverovi."

To by bolo zatiaľ v poriadku, pomyslel som si; moji priatelia teda ešte žijú. A hoci som čiastočne veril Silverovmu tvrdeniu, že sa na mňa hnevajú pre ten útek, predsa ma len všetko, čo som počul, skôr potešilo, ako zarmútilo.

"Nemusím ti ani hovoriť, že si teraz v našich rukách," pokračoval Silver, "sám vidíš, na čom si, a môžeš tomu veriť. Ja som za to, každého presvedčiť podobrotky. Jakživ som nevidel, že by sa dalo dačo dobré dosiahnuť vyhrážkami. Ak sa ti táto služba zapáči, pridaj sa k nám, ak sati nepáči, Jim, môžeš pokojne povedať, že sa nechceš pridať - slobodne a úprimne, priateľko. Nech ma tu hneď porazí, ak daktorý smrteľný námorník hovoril dakedy úprimnejšie!"

"Mám teda odpovedať? opýtal som sa veľmi rozochveným hlasom. Z celej tejto posmešnej reči som vycítil, že visí nado mnou hrozba smrti. Líca mi len tak blčali, srdce mi prudko bilo v hrudi.

"Nikto ta nenúti, chlapče," povedal Silver. "Dobre si to rozváž. Nikto ťa nesúri, priateľko, veď vidíš, ako sa nám príjemne míňa čas v tvojej spoločnosti!"

"Nuž dobre," vravím trochu posmelený, "ak sa mám rozhodnúť, vyhlasujem, že mám právo vedieť, ako sa veci majú, prečo ste vlastne tu a kde sú moji priatelia."

"Ako sa veci majú?" opakoval ktorýsi z pirátov hlbokým, mrmlavým hlasom. "Ach, to by aj on veľmi rád vedel!"

"Hádam by si mal držať papuľu, kamarát, keď sa ťa nikto nespytuje," ostro ho okríkol Silver. A hneď nato sa celkom prívetivo obrátil ku mne a povedal mi: "Včera na svitaní, pán Hawkins, prišiel k nám dolu doktor Livesey s vlajkou prímeria a vraví mi: .Kapitán Silver, už ste aj vy hotoví. Loď je fuč. Nuž, môžbyť sme si predtým trocha vypili, aj sme si k tomu zaspievali, aby nám bolo veselšie, nehovorím, že nie, nuž a tak sa stalo, že nikto z nás nedával pozor. Teda sme sa poobzerali - a naozaj, doparoma! - loď je v čertoch! Všetci sme hľadeli ako sprostí, a ja, starý blázon, ako najsprostejší, to mi môžeš veriť. ,Nuž teda, vraví doktor, .dohodnime sa dajako. A tak sme sa my dvaja dohodli. Ako vidíš: zásoby, pálenka, zrub, palivo, čo ste tak starostlivo narúbali, a všetko, ako sa medzi námorníkmi povie, celú loď od špice stožiarov až po dno, všetko nám tu nechali a kamsi sa stratili; neviem, kde sú teraz."

Znova si pokojne potiahol z fajky.

"A aby tej tvojej múdrej hlavičke neprišlo na um," hovoril ďalej, "že zmluva sa hádam týka aj teba, zopakujem ti posledné slová, čo sme si povedali s doktorom. ,Koľkí chcete odísť? spytujem sa. ,Štyria, vraví mi on, ,štyria, z toho jeden je ranený. A pokiaľ ide o toho chlapca, neviem, kam sa podel, bodaj sa prepadol, vraví, ,a je mi to všetko jedno. Už ho máme po krk. To boli jeho posledné slová."

"To je všetko?" spýtal som sa.

"Veru všetko, čo ti môžem povedať, synak," odvetil Silver.

"A teraz sa mám rozhodnúť?"

"A teraz sa máš rozhodnúť, to mi môžeš veriť," povedal Silver.

"Nuž dobre," povedal som, "nie som taký blázon, aby som nechápal celkom jasne, čo ma čaká. Ale mne je už všetko jedno. Nech sa stane čokoľvek. Odvtedy, ako som sa spoznal s vami, videl som priveľa ľudí umierať. Ale musím vám niečo prezradiť," povedal som už celkom rozčúlený, "a to, po prvé: teraz ste tu, ale je s vami zle, stratili ste loď, stratili ste poklad, stratili ste ľudí, celý váš plán stroskotal. Ak chcete vedieť, kto vám to spôsobil, tak vám to poviem. Ja som to bol! V tú noc, keď sme uvideli ostrov, bol som v sude na jablká, všetko som počul, vás, John, i vás, Dick Johnson, i Handsa, ktorý je už kdesi na morskom dne, a o necelú hodinu som už vyzradil každé slovo, čo ste tam povedali. A pokiaľ ide o škuner, ja som prerezal kotvové lano, ja som pobil chlapov, ktorých ste mali na palube, a ja som odpratal loď ta, kde ju už nikdy neuvidíte, nikto z vás. Teraz sa už môžem smiať, lebo v tejto veci som od samého začiatku vyhrával nad vami. Nebojím sa vás už ani toľko ako malej mušky. Zabite ma, ak chcete, alebo ma nechajte nažive. A ešte jedno vám poviem, a potom už nič: ak ma necháte nažive, minulosť necháme minulosťou, a keď sa dostanete pred súd pre pirátstvo, zachránim všetkých, ak budem môcť. Teda na vás je rad, aby ste sa rozhodli: buďto spáchate ešte jednu vraždu a sebe tým nepomôžete, alebo ma necháte nažive a zachováte si svedka, ktorý vás zachráni od šibenice."

Prestal som, lebo som už celkom stratil dych, a na môj veľký údiv, nikto z chlapov sa ani nepohol, ale všetci vytriešťali na mňa oči ako barany.

A kým ešte takto hľadeli, znova som vybuchol:

"A vy, pán Silver, o vás si myslím, že ste tu najporiadnejší človek, nuž tak vás prosím, ak by sa to tu so mnou zle skončilo, buďte taký dobrý a dajte doktorovi vedieť, ako som sa zadržal."

"Zachovám si to v pamäti," povedal Silver s takým čudným prízvukom, že som za živý svet nemohol vystihnúť, či sa posmieva mojej žiadosti, alebo či moja odvaha zapôsobila na neho priaznivo.

"Ja dačo k tomu pridám," zavolal starý námorník s počernou tvárou, menom Morgan, ktorého som videl v hostinci Dlhého Johna na bristolskom nábreží. "To on spoznal Čierneho Psa!"

"Nuž počúvajte," doložil lodný kuchár, "i ja k tomu dačo pridám, hrom do toho! To istotne tento chlapčisko potiahol Billymu Bonesovi tú mapku! Od samého začiatku až do konca zakaždým sme stroskotali na Jimovi Hawkinsovi!"

"Tak nech ide v čerty!" zvolal Morgan a zaklial.

Potom vyskočil a rezko vytasil nôž, akoby bol dvadsaťročný.

"Stoj!" skríkol Silver. "Ktože si ty, Tom Morgan? Vari si myslíš, že si tu kapitánom? Sto striel, ja ťa hneď naučím! Len sa opováž neposlúchnuť, zaraz pôjdeš tam, kam za posledných tridsať rokov zmizol už nejeden dobrý chlap - podaktorí na rahno a podaktorí rovno cez palubu, bodaj ich porazilo! A všetkých zožrali ryby. Ani jeden z tých, čo na mňa mrzko pozreli, sa dlho netešil krásnemu životu. To mi môžeš veriť, Tom Morgan!"

Morgan sa zarazil, ale ostatní začali zlostne hundrať.

"Tom má pravdu," ozval sa jeden.

"Už som vystál dosť preháňania od jedného," doložil druhý. "Nech odvisnem, ak sa dám preháňať aj od teba, John Silver."

"Chcel by si daktorý z vážených pánov začať dačo so mnou?" zreval Silver a naklonil sa na súdku ďaleko dopredu. V pravej ruke ešte vždy držal fajku. "Len povedzte rovno, čo chcete! Hádam ste len neonemeli? Kto čo hľadá, to aj nájde. Vari som nato žil toľké roky, aby mi napokon akýsi ožranisko rozkazoval, čo mám robiť? Poznáte naše zvyky, veď ste všetci z vlastnej vôle rytiermi šťastia. Nuž, som k službám. Kto má guráž, nech berie šabľu do ruky, a prv ako dohorí táto fajka, ja mu i touto barlou ukážem, akú farbu má jeho brucho znútra."

Nikto sa nepohol, nikto mu neodpovedal.

"Už máte srdce v nohaviciach, všakhej?" dodal a znova si vložil fajku do úst. "No, vy ste mi utešená banda, radosť na vás pozrieť, len čo je pravda. Ani sa nehodno púšťať s vami do bitky. A teraz počúvajte, čo vám poviem. Ja som tu kapitánom, sami ste si ma zvolili. Som kapitánom, lebo som najlepší chlap spomedzi vás. Nechcete bojovať ako rytieri šťastia, tak teda budete poslúchať na slovo, to vám vravím. Tohto chlapca mám rád; jakživ som nevidel lepšieho chlapca, ako je on. Je hoden viac než hociktorí dvaja z vás v tomto zrube, vy potkany, to vám poviem: nech sa len dakto z vás opováži položiť ruku na neho - potom uvidí, s kým má do činenia!"

Po tejto výstrahe bolo dlhú chvíľu ticho. Stál som opretý o stenu, srdce mi búchalo ako kladivo, ale vnútri mi svitol lúč nádeje. Silver sa oprel chrbtom o stenu, skrížil ruky na prsiach, fajka mu visela z kútika úst. Sedel pokojne, akoby bol v kostole, ale oči mu ukradomky blúdili sem-tam a neprestajne striehol na svojich neposlušných kumpánov. Piráti sa jeden za druhým zhŕkli do najvzdialenejšieho kúta v zrube a ich tlmený šepot mi znel ako nepretržitý hukot riavy. Zavše sa daktorý obzrel a červené svetlo fakle na okamih ožiarilo jeho rozčúlenú tvár, no neobzerali sa na mňa, ale na Silvera.

"Tak sa mi vidí, že si chystáte slávnostnú reč," poznamenal Silver a odpľul si doďaleka. "Tak von s tým, nech to počujem aj ja, alebo s tým už prestaňte."

"Prepáčte, pane," odpovedal mu jeden, "ale daktoré pravidlá si vysvetľujete, ako sami chcete. Môžbyť budete láskavo dodržiavať aspoň tie ostatné. Naša posádka je nespokojná, naša posádka sa nedá takto znásilňovať. Dovoľte mi pripomenúť, že naša posádka má tie isté práva ako iné posádky; a myslím, že aj podľa vašich pravidiel máme právo pozhovárať sa medzi sebou. Prepáčte, sir, nateraz vás uznávam za kapitána, ale žiadam svoje právo a chcem sa vonku poradiť s ostatnými."

A nato rečník - vysoký, asi tridsaťpäťročný žltooký dlhánisko chorobného výzoru - úctivo zasalutoval, chladne vykročil k dverám a zmizol vonku. Ostatní sa rad-radom pobrali za ním; každý z nich, ako šiel popred Silvera, úctivo zasalutoval a každý doložil čosi ako na ospravedlnenie. "Je to podľa pravidiel," povedal jeden. "Porada mužstva," povedal Morgan. A takto sa všetci s takou či onakou poznámkou vytratili a nechali Silvera a mňa samotného s fakľou.

Lodný kuchár si zaraz vybral fajku z úst.

"Počúvaj, Jim Hawkins," zašepkal tak ticho, že som ho ledva počul, "tvoj život visí na vlásku, a oveľa horšie je, že ťa možno budú aj mučiť. Teraz ma iste zosadia. Ale pamätaj, držím s tebou v dobrom i zlom. Kým si sa neozval, nemal som to ani na ume, veru nie. Už mi bolo do zúfania, že stratím ten veľký poklad, a na dôvažok ma ešte obesia. Ale teraz vidím, že si súci chlap. Povedal som si: Pomôž Hawkinsovi, John, a Hawkins pomôže tebe. Si jeho posledným tromfom, John, bodaj hrom do toho udrel! A on tvojím! Zub za zub, vravím si. Zachrániš si svedka - a svedok ti zachráni krk!"

Začal som ho ako-tak chápať.

"Myslíte, že je všetko stratené?" opýtal som sa.

"Veru hej, doparoma, už je tak!" odvetil. "Prišli sme o loď, prídeme aj o krky - tak je to s nami. Len čo som pozrel do tej zátoky, Jim Hawkins, a nevidel som tam škuner - ver mi, ja som dosť tvrdý chlap - zaraz som stratil nádej. A pokiaľ ide o túto bandu a ich poradu, pamätaj si, že sú to náramní hlupáci a zbabelci. Zachránim ti život, ak budem môcť, zachránim ťa pred nimi. Ale počuj, Jim: niečo za niečo - potom aj ty zachrániš Dlhého Johna pred šibenicou."

Bol som v pomykove. Zdalo sa mi, že je priam beznádejné to, čo odo mňa žiada - on, starý pirát a pôvodca toho všetkého.

"Urobím, čo len budem môcť," povedal som.

"Teda sme sa dohodli!" zvolal Dlhý John. "Hovoríš smelo, sto striel! Ešte mám nádej."

Prihopkal k fakli zastoknutej medzi palivo a znova si zapálil fajku.

"Aby si ma rozumel, Jim," pokračoval, keď sa vrátil na miesto, "nemám v hlave otruby, nemysli. Teraz som na Trelawneyho strane. Viem, že si tú loď zaviedol niekam na bezpečné miesto. Ako si to vykonal, to veru neviem, ale určite je v bezpečí. Tuším, že Hands a O'Brien od nás odskočili. Ja som nikdy ani jednému z nich veľmi neveril. A teraz dávaj pozor. Nebudem sa ťa na nič spytovať a nedovolím to ani ostatným. Viem, kedy je hra prehratá, neboj sa. A viem aj to, že si správny chlapec. Ach, ty si taký mladý - my dvaja by sme mohli vedno vykonať veľké veci!"

Natočil si zo súdka trochu koňaku do cínovej kanvičky.

"Glgneš si, kamarát?" opýtal sa, a keď som odmietol, doložil: "Dobre, tak si glgnem sám, Jim. Musím sa trochu potúžiť, lebo sa na nás valí galiba. A keď už vravím o tej galibe, prečo mi doktor dal tú mapku, Jim?"

Moja tvár vyjadrovala taký úprimný údiv, že zaraz videl, že by bolo márne vypytovať sa ďalej.

"Veru hej, dal mi ju," povedal. "Lenže za tým nepochybne dačo väzí, Jim - za tým určite dačo väzí, dobré, alebo zlé."

A znova si glgol koňaku a potriasol veľkou plavou hlavou ako človek pripravený aj na to najhoršie.
------------------------------------
Kapitola 29

ZNOVA ČIERNE ZNAMENIE

Porada pirátov trvala už dosť dlho, keď sa jeden vrátil do zrubu, opätovne zasalutoval - no mne sa v tom pozdrave marilo čosi posmešného - a požiadal, aby sme im na chvíľku požičali fakľu. Silver privolil. Posol hneď nato vyšiel von a nechal nás samých v tme.

"Blíži sa pohroma, Jim," povedal Silver, ktorý si medzičasom už znova osvojil celkom priateľský a dôverný tón.

Obrátil som sa k najbližšej strieľni a vykukol som von. Pahreba veľkej vatry už celkom prehorela a teraz žiarila tak slabo a matne, že som zaraz pochopil, prečo si sprisahanci žiadali fakľu. Stáli vedno asi v polovici cesty dolu svahom k ohrade; jeden z nich držal fakľu; druhý kľačal uprostred skupiny a videl som, ako sa mu v ruke zablyslo ostrie otvoreného noža menlivými odbleskami mesiaca a fakle. Ostatní stáli trochu nahnutí nad ním, akoby sa prizerali, čo robí. Mohol som rozoznať i to, že okrem noža má v ruke aj akúsi knihu; a kým som sa ešte čudoval, ako sa im mohla dostať do rúk takáto u pirátov nezvyčajná vec, zrazu sa kľačiaci pirát a celá skupina pobrala vedno ku zrubu.

"Už idú," povedal som a vrátil som sa na svoje predošlé miesto, lebo som pokladal za nedôstojné dať sa prichytiť pri tom, že ich pozorujem.

"Nech len idú, chlapče, nech len idú," povedal Silver veselo. "Ešte mám pre nich jeden tromf v ruke."

Dvere sa otvorili a piati chlapi zastali zmätení hneď pri dverách a postrčili jedného spomedzi seba dopredu.

Za iných okolností by to bolo bývalo smiešne, ako sa pomaly pohyboval vpred, váhajúc na každom kroku, ale pravú ruku so zovretou pastou držal rovno pred sebou.

"Len poď bližšie, chlapče," zvolal Silver, "veď ja ťa nezjem. Daj to sem, ty babroš! Poznám pravidlá, neboj sa, neublížim ti."

Pirát, povzbudený výzvou, vykročil rezkejšie, šuchol čosi Silverovi z dlane do dlane a potom sa ešte rýchlejšie vrátil medzi svojich.

Lodný kuchár šibol okom na to, čo mu dali.

"Čierne znamenie! Veď som si to myslel," poznamenal. "Kdeže ste vzali papier? Fíha! Hľaďmeže: veď je to hotové nešťastie! Kdesi ste pochytili bibliu a vyrezali ste ho z nej. Ktorý blázon dorezal bibliu?"

"Aha, vidíš!" povedal Morgan. "Vidíš! Čo som povedal? Hneď som vravel, že z toho nevzíde nič dobré."

"No, teraz ste si to už navždy zbabrali," pokračoval Silver. "Myslím, že všetci odvisnete. Ktorý ozembuch mal pri sebe bibliu?"

"Toť Dick," povedal ktosi.

"Dick to bol? Nuž, tak Dick sa už môže rozlúčiť so svetom," povedal Silver. "Dick si už celkom zbabral šťastie, to mi môžete veriť."

Ale tu sa zamiešal ten dlháň so žltými očami.

"Prestaň s takými rečami, John Silver," povedal. "Posádka ti po dôkladnej porade prisúdila čierne znamenie. Obráť ho teda, ako sa patrí, a pozri, čo je tam napísané. Potom môžeš rozprávať."

"Ďakujem tí, George," odvetil lodný kuchár. "Ty si vždy šiel na všetko priamo, a ako vidím, poznáš pravidlá naspamäť. To ma naozaj teší. Nuž tak čože je to tu? Ach, že vraj zosadený - teda tak je to? A veru pekne napísané, akoby to vytlačil, prisámzemi. To je tvoje písmo, George? Hm-hm, teda sa stávaš vedúcim tejto posádky. Nebol by div, keby si sa stal po mne kapitánom. Nože mi, prosím ťa, podaj tú fakľu! Fajka mi akosi neťahá."

"Pozri," povedal George, "túto posádku už viac neoklameš. Si veľmi prefíkaný, len čo je pravda, lenže teraz si už odbavený. Radšej zlez z toho suda a poď hlasovať."

"Tuším ste povedali, že poznáte pravidlá," odvetil Silver pohŕdavo. "Nuž ale, ak ich vy nepoznáte, ja ich poznám. Preto vyčkám tu - pamätaj, že som ešte vaším kapitánom - kým mi prednesiete svoje žaloby a kým vám na ne odpoviem; zatiaľ vaše čierne znamenie nie je hodno ani deravý groš. A potom - uvidíme."

"Och," odpovedal George, "neurážaj sa, všetci vieme, koľko bije, neboj sa. Po prvé, ty si zbabral túto výpravu - bol by si naozaj bezočivý, keby si to chcel zaprieť. Po druhé, pre nič za nič si vypustil nepriateľa z pasce. Prečo sa chceli dostať odtiaľto preč? To neviem, ale je celkom zrejmé, že to chceli. Po tretie, nechcel si nás pustiť na nich, keď odtiaľto odchádzali. Och, vidíme do teba, John Silver. Sedíš na dvoch stoličkách, a to je najhoršie. A potom, po štvrté, je tu ten chlapec."

"A čo ešte?" pokojne sa spýtal Silver.

"Je toho už viac ako dosť," odsekol George. "Budeme všetci visieť a sušiť sa na slnci, a to len pre tvoje babráctvo."

"Nuž tak počúvajte, odpoviem vám na tieto štyri body, odpoviem vám na ne pekne zaradom. Že som zbabral túto výpravu? Akiste všetci dobre viete, čo som chcel, a viete aj to, že keby sa bolo tak stalo, ako som chcel, boli by sme aj tejto noci pekne na palube Hispanioly, všetci sme mohli byť nažive, zdraví a napchávať sa dobrými jedlami, a poklad mohol byť krásne uložený v podpalubí, hrom do toho! No a kto sa proti tomu vzoprel? Kto ma nasilu nútil robiť inak, hoci som bol váš zákonitý kapitán? Kto mi prisúdil čierne znamenie

priam v ten deň, keď sme pristáli, a začal sa tento harmatanec? Veru hej, je to krásny tanec, v tom s vami súhlasím, ale, na môj pravdu, ukrutne sa ponáša na ten slávny námornícky tanec v slučke na Popravnom nábreží pri meste Londýne. Ale kto to spískal? Ktože iný ako Anderson a Hands a ty, George Merry! Ty posledný z tej bandy špekulantov si ešte nažive a máš toľko čertovskej bezočivosti, že sa tu vypínaš a chceš sa hrať predo mnou na kapitána - ty, čo si nás všetkých dostal do tejto kaše! Aby ta hrom páral! Toto prevyšuje aj tie najhlúpejšie táraniny!"

Silver sa odmlčal - a na tvárach Georga i jeho doterajších kamarátov bolo badať, že tieto slová nepovedal nadarmo.

"To je odpoveď na prvý bod," zvolal obžalovaný, utierajúc si pot z obŕv, lebo hovoril tak prudko, že sa celý zrub otriasal. "Ach, je mi načisto zle, že musím s vami hovoriť, čestné slovo! Nemáte ani rozum, ani pamäť a nijako nemôžem pochopiť, aké ste to mali matere, že vás pustili na more. More! Rytieri šťastia! Myslím, že by ste boli súci tak za krajčírov."

"Poďme ďalej, John," povedal Morgan. "Hovor o tých ostatných bodoch."

"Aha, o ostatných," povedal Silver. "Tie sú taká istá hlúposť. Vravíte, že táto výprava je zbabraná. Ach, dočerta, ani predstaviť si neviete, ako strašne je zbabraná! Sme tak blízko šibenice, že mi až trpne krk, keď si na to pomyslím. Možno už vidíte, ako visíme v okovách, sadajú na nás vtáci a námorníci, plávajúci za prílivu okolo, si ukazujú na nás prstom. ,Ktože je to? povie jeden. ,Tento? Veď je to John Silver! Dobre som ho poznal! povie druhý. A počuť, ako štrngajú reťaze, až kým loď nezájde k ďalšej bóji. Teda tak je to s nami, s každým podareným synčekom svojej matere, vďaka tomuto tu a Handsovi, ale aj ostatným zdiveným bláznom medzi vami. A ak chcete vedieť o tom štvrtom bode a tomto chlapcovi, nuž tak, sto hrmených! Vari neviete, že je tu rukojemník? Máme si zmámiť rukojemníka? Nie, to neurobíme; veď môže byť našou poslednou nádejou, vôbec by to nebol div. Zabiť tohto chlapca! Nie, kamaráti, za nič na svete! A číslo tri? Ach, o treťom bode by sa dalo veľa povedať. Môžbyť nemáte za nič, že vás chodí každý deň ošetrovať skutočný študovaný doktor teba, John, tvoju rozbitú hlavu - ale i teba, George Merry, čo ťa ešte pred šiestimi hodinami metala zimnica a dosiaľ máš oči žlté ako citrónová kôra! A hádam neviete ani to, že im ide na pomoc loď? Teda vedzte, ide a zanedlho bude tu. Potom uvidíme, kto sa bude radovať, že má rukojemníka. A pokiaľ ide o druhý bod prečo som uzavrel zmluvu? Veď ste liezli za mnou na kolenách, aby som to urobil - na kolenách ste sa plazili, boli ste celí zronení - a boli by ste podochli od hladu, keby som to nebol urobil! Ale to všetko je ešte nič: sem pozrite, pre toto som uzavrel zmluvu!"

A hodil na dlážku listinu, ktorú som okamžite spoznal: nebolo to nič inšie ako oná mapka na ožltnutom papieri, s tromi červenými krížikmi, ktorú som našiel vo voskovanom plátne na dne kapitánovej truhlice. Prečo mu ju doktor vydal, to som už nijako nevedel pochopiť.

Ale ak to bolo pre mňa nevysvetliteľné, pre pirátov, čo ešte ostali nažive, bolo priam neuveriteľné, že sa tu zrazu objavila mapka. Skočili na ňu ako mačka na myš. Mapka šla z rúk do rúk, jeden ju nedočkavo vytrhával druhému; ich kliatby, výkriky, detinský smiech, ktorým sprevádzali svoje prejavy nadšenia - to všetko znelo tak, akoby už mali v rukách pravé zlato, ba čo viac, akoby už boli s ním voľakde na mori a v bezpečí.

"Hej," povedal jeden, "to je celkom iste Flintova. Toto J. F. a pod ním tá čiara so slučkou, vždy sa tak podpisoval."

"Náramne krásne, zahundral George. "Ale ako sa s tým dostaneme preč, keď nemáme loď?"

Silver znezrady vyskočil, oprel sa rukou o stenu a skríkol: "Daj si pozor na zobák, George! Ešte raz otvor chlebáreň a dostaneš po nej, že na to do smrti nezabudneš! Vraj ako sa dostaneme odtiaľto! Nuž akože to mám vedieť? To by si nám mal povedať ty a všetci ostatní, čo ste mi svojou nedočkavosťou odpásli škuner, bodaj ste zhoreli! Ale kdeže nám ty voľačo povieš. Veď nemáš ani toľko filipa ako mizerný šváb. Ale mal by si aspoň slušne rozprávať, George Merry, a to aj budeš, za to ti ručím!"

"Celkom správne," poznamenal starý Morgan.

"To si myslím, že správne!" odpovedal lodný kuchár. "Odpásli ste loď. A ja som našiel poklad. Kto je podľa toho lepší človek? A teraz sa vzdávam, hrom do toho! Zvoľte si teraz za kapitána, koho len chcete. Ja toho už mám dosť."

"Silver!" vykríkli všetci. "Nech žije Ražeň! Ražeň je náš kapitán!"

"Teda takto spievate?" zvolal kuchár. "Tak sa mi vidí, George, že musíš vyčkať inú príležitosť, kamarát. A máš šťastie, že nie som pomstivý človek. To nikdy nebol môj spôsob. No a čo bude s čiernym znamením, chlapci? Už nie je veľa hodno, všakhej? Iba čo si Dick zbytočne privolal na seba nešťastie a znivočil bibliu - to je hádam všetko."

"Veď ešte vždy sa dá na ňu prisahať, nie?" zavrčal Dick, ktorý bol zrejme celý nesvoj, že privolal na seba kliatbu.

"Na bibliu, z ktorej si kus vyrezal?" odvetil mu Silver posmešne. "To veru nie; tá už nemá väčšiu moc ako obyčajná knižka veršíkov."

"Naozaj?" zvolal Dick akosi naradované. "Nuž ale aj tak si ju hádam hodno nechať."

"Tu máš, Jim - teba to iste bude zaujímať," povedal Silver a hodil mi onen papierik.

Bolo to koliesko toľké ako korunová minca. Na jednej strane nebolo nič, lebo bolo vyrezané z posledného listu biblie; na druhej strane bolo pár veršov zo Zjavenia - medzi inými i tieto slová, ktoré na mňa veľmi silne zapôsobili: "Vonku sú psi... vrahovia." Tlačená strana bola začiernená dreveným uhlím, ktoré sa už začalo obšúchavať a zašpinilo mi prsty; na prázdnej strane bolo napísané uhľom jediné slovo - Zosadený. Túto zaujímavú pamiatku mám i teraz pri sebe, no po písme neostalo ani stopy, iba jedno ledva badateľné škrabnutie, akoby od nechta.

A tým sa nočná príhoda skončila. Napokon si všetci vypili a zakrátko sme si políhali spať; jediným prejavom Silverovej pomsty bolo to, že postavil Georgea Merryho na stráž a pohrozil mu smrťou, keby si nekonal svoje povinnosti.

Dlho som nemohol ani len oka zažmúriť - a veru som mal o čom premýšľať; o chlapovi, ktorého som popoludní odpravil; o svojom nanajvýš nebezpečnom položení; a predovšetkým o obdivuhodnej hre, do ktorej sa Silver teraz zaplietol - jednou rukou držal na uzde pirátov a druhou čiahal po všetkých možných aj nemožných prostriedkoch, aby sa pomeril so svetom a zachránil si biedny život. On sám zaspal celkom pokojne a teraz hlasno chrápal; a hoci bol taký naničhodník, bolo mi ho ľúto, keď som si pomyslel na strašné nebezpečenstvá, ktoré mu hrozili, a na hanebnú smrť na šibenici, ktorá ho čakala.
------------------------------------
Kapitola 30

NA ČESTNÉ SLOVO

Prebudil ma - vlastne všetkých nás prebudil, lebo som stihol zazrieť, ako sa strhol i strážca, driemajúc opretý o dvere - jasný a dobrosrdečný hlas, ktorý na nás volal z kraja lesa:

"Hej, vy tam v zrube!" kričal. "To som ja, doktor!"

A bol to naozaj doktor. Hoci som bol rád, že počujem jeho hlas, jednako mi čosi kazilo radosť. S hanbou som si spomenul na svoju neposlušnosť a svoje neúprimné správanie; a keď som videl, kam ma to doviedlo - medzi akých spoločníkov a do akého nebezpečenstva - tak som sa hanbil, že by som mu nebol mohol ani pozrieť do tváre.

Vstával akiste za tmy, lebo teraz ešte len začalo svitať; a keď som pribehol k strieľni a vyzrel von, videl som ho stáť, ako kedysi Silvera, až po kolená v chmáre hmly, plaziacej sa po zemi.

"To ste vy, doktor? Šťastlivé dobré ráno, sir!" zvolal Silver. Razom sa prebral a vo chvíli žiaril dobrou náladou.

"To už hej, takto rezko a zavčasu. Veď aj príslovie vraví, že kto zavčasu vstáva, ten sa dobre máva. George, nože pohni kostrou, chlape, a pomôž doktorovi Liveseymu na palubu! Všetko v poriadku, doktor, vaši pacienti sa cítia celkom dobre a veselo."

Takto trkotal ďalej, stojac na návrší pred zrubom, s barlou pod pazuchou, opretý jednou rukou o stenu zrubu; rečou, spôsobmi a celým výrazom to bol zase niekdajší starý John.

"Máme pre vás aj pekné prekvapenie, sir," pokračoval. "Máme tu istého chlapíka, čo k nám nepatrí - he-he-he! Nového stravníka a nocľažníka, sir, a vyzerá výborne, zdravý a rezký ako ryba, spal ako zabitý, na môj dušu, hneď pri mne, spali sme celú noc bok po boku."

Doktor Livesey zatiaľ už preliezol cez palisádu a podišiel celkom blízko ku kuchárovi; počul som, že sa mu trochu zmenil hlas, keď sa spýtal:

"Vari len nie Jim?"

"Ba veru Jim, ktože iný?" vraví Silver.

Doktor sa zarazil, chvíľu nepovedal nič, vyzeral, akoby sa nevládal pohnúť ďalej.

"No dobre," povedal nakoniec, "najprv povinnosť, potom zábava, ako ste zvykli hovorievať aj vy, Silver. Pozrieme sa na tých vašich pacientov."

O chvíľočku vošiel do zrubu, na mňa iba mrzuto kývol hlavou a hneď sa začal zaoberať chorými. Vyzeral celkom bezstarostne, hoci iste dobre vedel, že medzi týmito zradnými zloduchmi visí jeho život na vlásku; prihováral sa svojim pacientom, akoby bol na riadnej lekárskej návšteve v tichej anglickej rodine. A myslím, že tieto jeho spôsoby priaznivo zaúčinkovali na pirátov, lebo sa správali voči nemu tak, akoby sa nebolo nič stalo - akoby ešte vždy bol iba lodným lekárom a oni celkom poriadni a spoľahliví členovia lodnej posádky.

"Už sa to lepší, priateľko," povedal chlapíkovi s obviazanou hlavou, "ale veľa vám nechýbalo, unikli ste len o vlások. Musíte mat hlavu ako zo železa. No, George, ako sa cítite? Farbu máte ešte všakovú, to je pravda, nuž ale nie div, keď máte zničenú pečeň, človeče. Užili ste tú medicínu? Chlapi, užil tú medicínu?"

"Hej-hej, pán doktor, užil ju, celkom istotne," hlásil Morgan.

"Lebo viete, keď už som sa stal lekárom vzbúrencov, a či väzenským lekárom, ako by som to najradšej nazval," povedal doktor Livesey čo najžartovnejším tónom, "považujem za vec lekárskej cti, aby mi nezahynul ani jeden chlap, ktorý patrí kráľovi Jurajovi a šibenici."

Lotri pozreli na seba, ale mlčky prehltli toto šľahnutie.

"Dick sa cíti akosi zle, sir," povedal jeden.

"Zle sa cíti?" opakoval doktor. "Poďteže sem, Dick. Ukážte mi jazyk. Hja, akože by nie! Veď má jazyk, že by ním nastrašil aj Francúza. Zase jedna zimnica."

"Aha, vidíte," ohlásil sa Morgan, "to pre tú zničenú bibliu."

"To preto - ako vravíte - že ste skutoční somári," odsekol mu doktor, "a nemáte ani toľko rozumu, aby ste rozoznali zdravé povetrie od otráveného a suchú zem od odpornej, chorobnej bariny. Najskôr to vypáli tak - hoci, pravda, je to len moja osobná mienka - že všetci na to poriadne doplatíte, kým si zimnicu vyženiete z tela. Utáboria sa na takomto trasovisku! Silver, najmä vám sa čudujem. Nie ste predsa taký hlúpy ako ostatní, ale zdá sa mi, že nemáte ani potuchy o základných zdravotných pravidlách."

"Nuž tak," doložil, keď už dal každému liek a oni sa podriaďovali jeho predpisom priam so smiešnou pokorou, akoby to boli deti zo sirotinca, a nie krvilační vzbúrenci a piráti, "nuž tak, to by už na dnes stačilo. A teraz by som sa ešte rád pozhováral s tamtým chlapcom, ak dovolíte."

A pritom nedbalo kývol hlavou ku mne.

George Merry stál pri dverách, odpľúval a prskal tam po akejsi nechutnej medicíne, no len čo začul prvé slová doktorovej žiadosti, zvrtol sa, od jedu červený ako rak, vykríkol: "To nie!" a zaklial.

Silver plesol dlaňou po sude.

"Ticho!" zreval a poobzeral sa okolo seba ako rozzúrený lev. "Doktor," pokračoval hneď nato zvyčajným tónom, "i ja som na to myslel, lebo viem, ako veľmi ste si chlapca obľúbili. Sme vám náramne vďační za vašu láskavosť, a ako vidíte, úplne vám dôverujeme, užívame vaše lieky, akoby to bol grog. A myslím, že som na to našiel spôsob, ktorý všetkým vyhovie. Hawkins, dáš mi čestné slovo ako mladý gentleman - veď aj si gentleman, hoci si z chudobnej rodiny - dáš mi čestné slovo, že nám neuvrzneš?"

Pohotové som mu sľúbil, čo žiadal.

"Nuž tak, doktor," povedal Silver, "teraz vyjdite za ohradu, a keď budete vonku, privediem vám tam chlapca. Myslím, že sa celkom dobre môžete pozhovárať pomedzi koly. Porúčam sa vám, pán doktor, dávame pekne pozdravovať pána Trelawneyho a kapitána Smolletta."

Len čo doktor vyšiel zo zrubu, zaraz vybuchla všeobecná nespokojnosť, ktorú držali na uzde iba Silverove hrozivé pohľady. Začali obviňovať Silvera, že hrá dvojitú hru, že sa pokúša uzavrieť osobitný mier len pre seba a obetuje záujmy svojich spoluvinníkov a obetí; slovom, obviňovali ho presne navlas z toho všetkého, čo skutočne robil. V tomto prípade to už bolo zrejmé i mne, preto som si nevedel predstaviť, ako utíši ich hnev. Ale on bol dva razy prefíkanejší než všetci ostatní dokopy a večerňajším víťazstvom získal nad nimi ohromnú prevahu. Vynadal im do bláznov, hlupákov a kadečoho iného, nahovoril im, že je to nevyhnutné, aby som sa pozhováral s doktorom, šermoval im mapkou popred oči a kričal na nich, či si môžu dovoliť zrušiť zmluvu práve v deň, keď sa majú vydať na honbu za pokladom.

"To nie, hrom do vás," kričal, "zmluvu môžem zrušiť až potom, keď nadíde čas, ale dovtedy budem balamutiť doktora, aj keby som mu mal pritom mastiť čižmy pálenkou."

Potom im rozkázal naklásť oheň a sebavedome vyšiel von, opierajúc sa o barlu; pravou rukou ma pritom držal za plece. Nechal ich v úplnom zmätku; jeho výrečnosť ich síce umlčala, ale nepresvedčila úplne.

"Pomaly, chlapče, pomaly," povedal mi cestou. "Keby videli, že sa náhlime, raz-dva by sa mohli zhŕknuť na nás."

Kráčali sme teda veľmi rozvážne dolu piesočným svahom k miestu, kde nás za ohradou čakal doktor, a len čo sme podišli tak blízko k nemu, že sme sa ľahko mohli dohovoriť, Silver zastal.

"Dúfam, že mi aj toto pripíšete k dobru, doktor," povedal, "chlapec vám povie, ako som mu zachránil život a ako ma za to zosadili. Viete, doktor, keď dakto tak kormidluje proti vetru ako ja a riskuje pritom život, nuž hádam sa vám to nebude vidieť priveľa, keď sa potom za mňa prihovoríte dobrým slovom? Pamätajte, prosím vás, na to, že teraz nejde len o môj život, ale aj o život tohto chlapca. Zľutujte sa nado mnou, doktor, a hovorte so mnou úprimne: dajte mi aspoň iskierku nádeje, že sa z toho dostanem."

Len čo vykročil zo zrubu a mal svojich priateľov za chrbtom, Silver sa celkom zmenil. Líca mal vpadnuté, hlas sa mu triasol, hovoril smrteľne vážne.

"Čože, John, vari sa bojíte?" spýtal sa doktor Livesey.

"Nie, doktor, nie som zbabelec! To teda nie - ani len toľko!" a luskol prstami. "Keby som bol zbabelý, nevravel by som vám to. No úprimne sa vám priznám, že sa priam trasiem strachom pred šibenicou. Vy ste dobrý a statočný človek. Jakživ som nevidel lepšieho! Nezabudnite, čo dobrého som vykonal, zapamätajte si to aspoň tak dobre ako, to, čo som vykonal zlého. Teraz odídem nabok - tamto hľa - nechám vás s Jimom osamote. A hádam mi aj to zarátate, lebo je to odo mňa veľká láskavosť."

S týmito slovami ustúpil kúsok dozadu - tak ďaleko, aby nás nepočul, sadol si na peň a začal si hvízdať; chvíľami sa povrtel na pni, aby mal na očiach i mňa s doktorom, i svojich nespoľahlivých lotrov, ktorí chodili hore-dolu po piesčine, od zrubu k vatre, ktorú náhlivo rozduchovali a prinášali k nej zo zrubu bravčovinu a sucháre na raňajky.

"Nuž tak, Jim," povedal doktor smutne, "teda si tu. Čo si si navaril, to si musíš aj zjesť, synak. Boh vie, že nemám to srdce teraz ťa hrešiť, ale či sa ti to bude páčiť, alebo nie, musím ti povedať aspoň toľkoto: keď bol kapitán Smollett zdravý, neopovážil si sa odísť, ale keď s ním bolo zle a nemohol ti to prekaziť - na môj veru, vtedy to bolo od teba naozaj zbabelé!"

Priznám sa, že som začal už aj pofňukávať. "Pán doktor," povedal som, "radšej mi o tom ani nehovorte. Sám som sa dosť pre to natrápil: môj život je beztak stratený, a keby sa ma Silver nebol zastal, už by som bol teraz mŕtvy. Verte mi, pán doktor, smrti sa nebojím - hádam si inšie nezaslúžim - ale veľmi sa bojím mučenia. Ak ma začnú mučiť..."

"Jim," prerušil ma doktor celkom zmeneným hlasom, "Jim, to nedovolím. Preskoč cez ohradu a ujdeme."

"Pán doktor," povedal som, "veď som dal čestné slovo..."

"Viem, viem," vyhŕkol, "ale teraz na to nemôžeme hľadieť, Jim. Ja to všetko vezmem na seba, celú hanbu, synak, ale nemôžem ťa nechať, aby si ostal tu. Preskoč! Jediný skok - a budeš vonku, budeme utekať ako antilopy!"

"Nie," odvetil som, "veľmi dobre viete, že by ste to neurobili ani vy - ani vy, ani pán Trelawney, ani pán kapitán, teda to neurobím ani ja. Silver mi dôveroval, dal som čestné slovo, preto sa vrátim. Ale ste mi nedali dohovoriť, pán doktor. Ak ma začnú mučiť, mohlo by mi vykĺznuť slovo o tom, kde je loď; aby ste totiž vedeli, vzal som im loď - trošku mi pritom žičilo šťastie a trošku som aj riskoval - teraz leží v Severnej zátoke, pri južnom brehu, tesne pod dosahom prílivu. Za odlivu je úplne na suchu."

"Loď!" zvolal doktor.

Rýchlo som mu rozpovedal dobrodružstvá; vypočul ma mlčky až do konca.

"V tom je už akási osudovosť," poznamenal, keď som skončil. "Na každom kroku nám zachraňuješ životy. Vari si myslíš, že by sme pre neviem akú príčinu boli ochotní pripustiť, aby si práve ty jediný prišiel o život? To by bola mrzká odplata, synak. Ty si odhalil ich úkladný plán, ty si našiel Bena Gunna - a to bolo to najlepšie, čo si dosiaľ urobil alebo ešte niekedy urobíš, i keby si žil priam deväťdesiat rokov. Och, dobre, že som spomenul Bena Gunna! To ti je prefíkaný človek! Silver!" zakričal hlasnejšie, "Silver! Dám vám dobrú radu," pokračoval, keď sa kuchár znova k nám pripojil, "veľmi sa nenáhlite s tým pokladom!"

"Akože, pán doktor, urobím všetko možné, ale v tomto vás nemôžem počúvnuť," povedal Silver. "Prepáčte, ale tomuto chlapcovi i sebe môžem zachrániť život len tak, že budeme hľadať poklad, to mi verte."

"Nuž, Silver," odvetil doktor, "keď je tak, teda zájdem ešte o krok ďalej. Keď nájdete ten poklad, majte sa na pozore!"

"Sir," povedal Silver, "ak máme byť voči sebe chlapsky otvorení, povedali ste mi tým priveľa a primálo. Čo zamýšľate? Prečo ste opustili zrub, prečo ste mi dali tú mapku? Ja veru neviem - a jednako som vykonal so zaviazanými očami všetko, čo ste mi kázali, hoci ste mi nedali ani slovíčko nádeje! Lenže toto je už priveľa. Ak mi nepoviete doprosta, čo zamýšľate, naskutku vypustím kormidlo z rúk."

"Nie," povedal doktor zamyslene, "nemám právo povedať vám viac.
Viete, Silver, nie je to moje tajomstvo, ináč by som vám to zaraz povedal, dávam vám čestné slovo. Ale pôjdem tak ďaleko, ako sa naj ďalej môžem opovážiť, ba ešte aj o krok ďalej: keby sa to dozvedel kapitán, dozaista by mi strhol parochňu! Nuž tak, po prvé, dám vám aspoň iskierku nádeje, Silver: ak sa my dvaja dostaneme živí z tejto vlčej jamy, urobím všetko možné, aby som vás zachránil - pravda, krivo prisahať za vás nebudem."

Silverovi sa rozžiarila tvár. "Viac by ste mi nemohli povedať, sir, to som istý, ani keby ste mi boli vlastnou matkou!" zvolal.

"Nuž teda, to je môj prvý ústupok," doložil doktor. "A druhým ústupkom bude dobrá rada: držte chlapca ustavične pri sebe. Keď budete potrebovať pomoc, zavolajte. Zaraz vám ju pôjdem pohľadať - a už aj to vám bude dôkazom, že nehovorím do vetra. Zbohom, Jim."

S tým mi doktor Livesey podal ruku pomedzi koly palisády, kývol hlavou na pozdrav Silverovi a rezkým krokom zamieril do lesa.
------------------------------------
Kapitola 31

HĽADANIE POKLADU - FLINTOV UKAZOVATEĽ

"Jim," povedal Silver, keď sme osameli, "Ja som ti zachránil život, ale teraz si ho zachránil ty mne; to ti nikdy nezabudnem. Videl som, ako ťa doktor nahováral, aby si utiekol - díval som sa kútikom oka. Videl som aj to, ako si odmietol - tak zrejme, akoby som to bol počul. Jim, to je tvoj ďalší bod k dobru. Priznám sa ti, že mi teraz prvý raz ozaj svitla iskierka nádeje, odkedy náš útok zlyhal. No a teraz, Jim, musíme sa pustiť do hľadania pokladu, len sa mi nepozdáva, že ideme so zapečatenými rozkazmi. My dvaja sa bezpodmienečne musíme držať spolu, vzájomne si kryť chrbát, aby sme si zachránili krky, nech už sa robí, čo chce."

Práve vtedy zavolal na nás jeden z tých pri vatre, že raňajky už sú hotové. Čoskoro sme sedeli kde-kade na piesku nad suchármi a pečeným mäsom. Nakládli takú vatru, že by sa na nej dal upiecť celý vôl. Teraz sa vatra tak rozhorela, že sa k nej dalo pristúpiť iba z náveternej strany, aj to len veľmi opatrne. Rovnako márnotratné aj varili. Nachystali toho hádam aj tri razy viac, než koľko sme vládali pojesť. Jeden z nich s hlúpym rehotom hodil zvyšok jedla do ohňa, ktorý vzbĺkol a zapraskal pri takomto nezvyčajnom palive. Jakživ som nevidel ľudí, ktorí by sa tak málo starali o zajtrajšok. "Z ruky do úst," iba tak možno vystihnúť ich správanie. Podľa toho, ako márnili jedivo a spali v stráži, mohol som usúdiť, že hoci sú dosť smelí na krátku ruvačku a vedia sa do nej pustiť telom-dušou, ani trochu sa nehodia na dlhšie trvajúcu bojovú výpravu.

Ani Silver, jediaci obďaleč s Kapitánom Flintom na pleci, ich čo len jediným slovom nepokarhal za túto bezuzdnosť. A to ma prekvapilo tým väčšmi, lebo som si myslel, že ešte nikdy sa nepreukázal byť takým obozretným ako teraz.

"Hej, chlapci," prihovoril sa im, "je to pre vás veľké šťastie, že tu ešte máte Ražňa, ktorý za vás myslí. Dosiahol som, čo som chcel, na môj pravdu! Je pravda: loď je v ich rukách. Ešte síce neviem, kde ju majú, no len čo nájdeme poklad, poobzeráme sa po okolí a nájdeme aj loď. A potom, chlapci, dozaista budeme vo výhode my - veď máme člny."

Takto hovoril s ústami plnými horúcej šunky; takto im dodával nádeje a dôvery. No ja som ho veľmi podozrieval, že tým utešuje aj seba.

"A pokiaľ ide o rukojemníka," pokračoval, "tuším to bol jeho posledný rozhovor s tými, ktorých má rád. Dostal som určité správy a za to môžem ďakovať iba jemu: ale tým je celá vec odbavená. Keď pôjdeme hľadať poklad, uviažeme si ho na povraz, lebo si ho musíme chrániť ako kus zlata pre prípad, že by sa nám medzičasom dačo prihodilo, na to pamätajte. Len čo budeme mať v hrsti loď a poklad, bude nám hej, budeme na mori ako veselí kumpáni; a potom sa pozhovárame aj o pánovi Hawkinsovi a dáme mu za všetku jeho láskavosť spravodlivý podiel."

Nie div, že chlapi boli teraz celkom dobrej vôle. No mňa to hrozne zdrvilo. Keby sa Silverovi podaril plán, ktorý im načrtol, istotne by sa tento dvojnásobný zradca bez váhania preň rozhodol. Mal nateraz dobrú pozíciu v obidvoch táboroch, ale nebolo pochýb o tom, že by dal radšej prednosť bohatstvu a slobode, ktoré mohol dosiahnuť s pirátmi, ako našej strane, kde prinajlepšom mohol dúfať iba v to, že unikne šibenici.

No aj keby to všetko vypálilo priam tak, že by bol nútený dodržať, čo sľúbil doktorovi Liveseymu, aké veľké nebezpečenstvo nás ešte čakalo! Čo keď sa podozrenie jeho stúpencov stane istotou a my dvaja si budeme musieť brániť holý život - on mrzák a ja iba chlapec - proti piatim silným a na všetko odhodlaným námorníkom.

A k tejto dvojitej obave si primyslite tajomné správanie mojich priateľov; ich nevysvetliteľný odchod z ohrady; ich nepochopiteľný ústupok s vydaním mapky; alebo, čo sa ešte ťažšie dalo pochopiť, doktorova posledná výstraha Silverovi. "Keď nájdete poklad, majte sa na pozore!" Istotne mi veríte, že mi raňajky ani trochu nechutili a že som sa s ťažkým srdcom poberal so svojimi väzniteľmi hľadať poklad.

Keby nás bol niekto videl, naskytlo by sa mu veľmi čudné divadlo; chlapi v špinavých námorníckych šatách a všetci okrem mňa ozbrojení až po zuby. Silver mal dve pušky - jednu vpredu a jednu na chrbte - okrem toho mal pripásanú veľkú námornícku šabľu a z každého vrecka veľkého kabáta mu trčala pištoľa. A ako na doplnenie čudného výzoru sedel mu na pleci Kapitán Flint a neprestajne džavotal kadejaké hlúpe námornícke táraniny. Ja som mal okolo pása uviazaný povraz a poslušne som kráčal za lodným kuchárom, ktorý držal koniec povrazu - zavše vo voľnej ruke a zavše medzi zubami. Na môj veru, viedli ma ako tancujúceho medveďa.

Ostatní boli rozmanito naložení: jedni niesli čakany a lopaty - lebo to bolo prvé, čo odniesli z Hispanioly na breh ako potrebnú vec, ostatní niesli bravčovinu, sucháre a pálenku na obed. Všetky potraviny, ako som si všimol, boli z našich zásob; a z toho som videl, že Silver mal tejto noci naozaj pravdu; keby nebol uzavrel zmluvu s doktorom, bol by musel aj so vzbúrencami, keď už nemali loď, žiť na čistej vode a na tom, čo by si pozháňali poľovačkou. Voda by im akiste nebola po chuti a z poľovačky by sa tiež neboli objedli, lebo námorníci sú zlí poľovníci. A okrem toho bolo viac ako nepravdepodobné, že by mali nazvyš prachu a streliva, keď tak zle gazdovali s poživňou.

Takto vystrojení vybrali sme sa na cestu za pokladom - ešte aj ten chasník s rozbitou hlavou, ktorý by bol istotne radšej zostal v chládku - a vliekli sme sa jeden za druhým na breh, kde nás čakali obidva člny. Aj na tých bolo vidieť stopy korheľského vyčíňania pirátov; v jednom bola dolámaná veslárska lavička a obidva boli zabrýzgané a plné vody. Kvôli bezpečnosti sme mali obidva vziať so sebou. Rozdelili sme sa teda do nich a pustili sa cez kotvište.

Medzi veslovaním sa začalo hovoriť o mapke. Pravda, červený krížik bol priveľký, aby mohol byť presným vodidlom, a vysvetlivky na zadnej strane, ako sa zakrátko dozviete, pripúšťali dvojaké vysvetlenie. Čitateľ sa hádam ešte pamätá, že zneli takto:

Vysoký strom, sedlo Ďalekohľadu.

Smer na S od SSV.

Ostrov kostier VJV a na V.

Desať stôp.

Vysoký strom bol teda hlavným znakom. Kotvište bolo napravo od nás ohraničené náhornou rovinou, vysokou dvesto až tristo stôp, ktorá sa na severe pripájala k strmému južnému svahu Ďalekohľadu a na juhu sa zvyšovala až po neprístupný skalnatý vrchol, zvaný Zadný sťažeň. Náhorná plošina bola porastená borovicami rôznej výšky; hocikde sa vypínal strom odlišného druhu, prevyšujúci ostatné o štyridsať alebo i päťdesiat stôp; ale ktorý z nich je ten pravý "vysoký strom" kapitána Flinta, to sa dalo zistiť iba na mieste a pomocou kompasu.

Hoci sme k tomu ešte mali ďaleko, jednako si každý z pirátov v obidvoch člnoch vybral daktorý vysoký strom, ktorý sa mu najväčšmi pozdával. Iba Dlhý John krčil plecami a nabádal ich, aby vyčkali, kým nebudeme na mieste.

Na Silverovu radu veslovali sme len zľahka, aby sme si neunavili ruky. Keď sme takto prešli dosť hodný kus, pristáli sme pri ústí druhej riečky, stekajúcej dolu zalesnenou úžľabinou spod Ďalekohľadu. Potom sme zabočili vľavo a začali sme vystupovať po svahu na náhornú rovinu.

Sprvu sa nám kráčalo veľmi ťažko, lebo nám v tom bránila bahnistá pôda a bujné močiarne rastlinstvo, no ďalej bol svah čoraz strmší, tvárnosť lesa sa začala meniť, stromy rástli redšie. Blížili sme sa akiste k najkrajšej časti ostrova. Namiesto trávy takmer všade rástol ťažko rozvoniavajúci prútnatec a iné kvitnúce kríky. Z húšťavy zelených muškátových orechov sa miestami malebne vypínali červené stĺpovité kmene a tienisté koruny borovíc. Okrem toho tu prefukoval svieži vánok, ktorý nás v úpeku slnečných lúčov napodiv občerstvoval.

Skupina sa roztiahla do polkruhu, chlapi behali sem-tam a pokrikovali na seba. Asi v strede polkruhu, hodný kus za ostatnými, kráčali sme ja a Silver - ja uviazaný na povraze a on zadychčaný od ťažkej chôdze na sypkom štrku. Zavše som mu musel podať ruku, lebo ináč by bol stratil rovnováhu a zgúľal sa dolu svahom.

Takto sme prešli asi pol míle a blížili sme sa už k okraju náhornej roviny, keď zrazu chlap, čo bol najďalej vľavo, hrozne vykríkol, akoby sa dačoho zľakol. Vykríkol ešte viac ráz a ostatní sa rozbehli k nemu.

"Nie je možné, že by bol už našiel poklad," povedal starý Morgan, "veď ten je zrejme až kdesi hore."

A skutočne, keď sme pribehli na to miesto, videli sme, že našiel čosi celkom iné. Pri pni veľkej borovice ležala ľudská kostra, prepletená zelenými rastlinami a prikrytá niekoľkými zdrapmi odevu. Myslím, že v tej chvíli každému z nás naskočili na chrbte zimomriavky.

"Bol to námorník," povedal George Merry, ktorý bol smelší ako ostatní, podišiel bližšie a prezeral si zdrapy odevu. "Aspoň toto vyzerá celkom ako námornícke súkno."

"Hej-hej," povedal Silver, "to je celkom možné. Hádam by si tu len nechcel nájsť biskupa. Ale ako to ležia tie kosti? To nie je prirodzené."

A naozaj, len čo som sa lepšie prizrel, videl som, že je to priam nemožné, aby mŕtvola ležala takto v prirodzenej polohe. Okrem niekoľkých malých odchýlok (čo bolo iste dielom vtákov, ktorí obzobali mŕtvolu, alebo i pomaly rastúcich plazivých rastlín, ktoré ju postupne oboplietali) kostra ležala dokonale vystretá - nohy ukazovali jedným smerom a ruky, zdvihnuté nad hlavu ako u potápača, presne opačným smerom.

"V mojej starej kotrbe svitá," poznamenal Silver. "Toto bude kompas -, ukazuje rovno tamto, na najvyšší bod Ostrova kostier, trčiaci ako zub. Len premerajte kompasom polohu týchto kostí, uvidíte!"

Poslúchli ho. Kostra ukazovala rovno k spomínanému ostrovu a kompas správne označoval smer VJV a na V.
"Veď som si to myslel!" zvolal kuchár, "toto je ukazovateľ. Rovno takto je smer k Polárke a k utešeným dolárom. Ale, doparoma! Priam mi mráz behá po chrbte, keď si pomyslím na Flinta. Toto je istotne zas jeden z jeho žartíkov. Bol tu sám s tými šiestimi. Pozabíjal ich do posledného chlapa a tohto dovliekol až sem a uložil ho podľa kompasu - nech ma porazí, ak to nie je tak! Sú to dosť dlhé hnáty, vlasy mal plavé... Hej, to by mohol byť Allardyce. Pamätáš sa na Allardycea, Tom Morgan?"

"Hej," odvetil Morgan, "pamätám sa naňho. Bol mi dlžen peniaze, a keď odchádzal na ostrov, vzal si môj nôž."

"Keď už spomínaš nôž," nadhodil druhý, "prečo ho tu nikde nevidíme ležať? Flint nebol taký, že by námorníkom prezeral vrecká, a vtáci ho hádam len nevzali."

"Doparoma, to je pravda!" zvolal Silver.

"Neostalo tu nič," povedal Merry, ktorý kutral medzi kosťami, "ani jediný medenák, ani tabatierka. To sa mi nezdá byť celkom v poriadku."

"Veru nie, dočerta!" súhlasil Silver. "Nie je to v poriadku a nijako sa mi to nepáči, vravím vám. Ale, sto hrmených! Kamaráti, keby tak Flint bol ešte nažive, veruže by nám tu všetkým bolo horúco. Oni boli šiesti - my sme tiež šiesti. A z nich ostali už len kosti." "Na vlastné oči som ho videl mŕtveho!" povedal Morgan. "Billy ma zaviedol k nemu, keď už ležal meravý a na každom oku mal peniaz."

"Je mŕtvy - mŕtvy a už ho čerti vzali," povedal chlapík s obväzom, "ale ak voľakedy chodil dajaký duch mátať, tak je to určite Flintov. Ale, nech som dobrý, ako ťažko zomieral, neborák Flint!"

"Hej, veru ťažko," poznamenal druhý, "zavše zúril, zavše reval, aby mu dali rum, a zavše vyspevoval, pätnásti lodníci bola jeho jediná pesnička, kamaráti, a poviem vám pravdu, že odvtedy tú pieseň nemôžem ani počuť. Bolo vtedy ukrutne horúco, oblok bol otvorený a cez oblok som celkom jasne počul tú starú pieseň a chlap už mal smrť na jazyku!"

"Tak už dosť!" povedal Silver. "Nechajte si takéto reči pre seba. Viem, že je mŕtvy a nechodí mátať. Prinajmenšom vo dne podistým nechodí mátať, to mi môžete veriť. Ostatne - kto sa bojí, nech nejde do hory. Pohnime sa rezkejšie vpred za dukátmi!"

Pohli sme sa, to je pravda. A hoci pripekalo slnko a bol jasný deň, piráti sa už neroztrácali po lese a nevykrikovali na seba. Ustavične sa držali vedľa seba a zhovárali sa tlmenými hlasmi. Doľahla na nich hrôza z mŕtveho piráta.
------------------------------------
Kapitola 32

HONBA ZA POKLADOM - HLAS Z LESA

Len čo sme vyšli na okraj výšiny, skupina si posadala - jednak preto, aby si Silver a chorí mohli oddýchnuť, a jednak preto, aby sa všetci spamätali z tiesnivého účinku zdesenia.

Náhorná plošina sa mierne zvažovala na západ, takže z miesta, na ktorom sme oddychovali, bol dobrý rozhľad na všetky strany. Pred sebou sme videli ponad vrcholce stromov Lesný mys lemovaný príbojom. Za sebou sme mali výhľad nielen dolu na kotvište a na Ostrov kostier, ale rovno ponad výbežok a východné nížiny sme videli kus otvoreného mora na východe. Strmo nad nimi sa vypínal Ďalekohľad, miestami zarastený osamelými borovicami a miestami zbrázdený čiernymi priepasťami. Neozýval sa tu ani hlások, iba zďaleka doliehal hukot vín, valiacich sa k ostrovu zo všetkých strán, a bzukot nesčíselného hmyzu v húšťave. Na morí nebolo vidieť ani živej duše, ani plachty. Nesmierna šírava výhľadu znásobovala pocit osamelosti.

Silver posediačky čosi meral kompasom.

"Také vysoké stromy v rovnej čiare s Ostrovom kostier sú až tri," povedal. "Sedlo Ďalekohľadu akiste má byť tamten nižší bod. Nájsť poklad je teraz už detská hračka. Ale nemal by som nič proti tomu, keby sme sa najprv naobedovali."

"Ja akosi nemám veľkú chuť," zavrčal Morgan. "Keď si pomyslím na Flinta, hneď som sýty."

"Môžeš ďakovať osudu, že je už mŕtvy," povedal Silver.

"Bol škaredý ako diabol," zvolal tretí pirát a striasol sa, "a k tomu ešte tá belasá tvár!"

"To ho rum tak doriadil," doložil Merry. "Belasý! Veru hej, aj mne sa tak vidí, že bol belasý. Áno, to je správne slovo."

Od chvíle, čo našli kostru a v hlavách sa im zahniezdili takéto myšlienky, rozprávali čoraz tichšie a teraz zväčša už len pošepky, takže ich tlmený hovor ani nenarúšal lesné ticho. A tu celkom znenazdania odkiaľsi z lesa rovno pred nami sa ozval vysoký, tenký, trasľavý hlas a zanôtil dobre známu melódiu a slová:
Pätnásti lodníci
sedia na truhlici
mŕtveho kamaráta -
jo-ho-hó, s fľašou rumu!

Jakživ som nevidel takých náramne zdesených ľudí, ako boli v tej chvíli piráti. Akoby šľahnutím čarovného prútika stratili farbu z tváre všetci šiesti. Jedni vyskočili na nohy, druhí sa kŕčovito chytili ostatných. Morgan sa schúlil na zemi.

"To je Flint, bodaj ho...!" skríkol Merry.

Pesnička zatíchla tak náhle, ako sa ozvala - akoby ju odťal v polovici slova, takže by ste si boli povedali, že hádam dakto spevákovi zakryl dlaňou ústa. V čistom slnečnom povetrí ozývala sa zďaleka medzi zelenými vrcholcami stromov a mne osobne znela v tej chvíli celkom veselo a príjemne. Tým čudnejšie mi bolo, ako hrozne zaúčinkovala na mojich spoločníkov.

"Počujte," ozval sa Silver, horko-ťažko hýbuc osinenými perami, "toto nebude dobre. Z tohto sa musíme voľajako vykrútiť. Je to podozrivý začiatok. Neviem povedať, čí je to hlas, ale voľakto si z nás robí posmech - voľakto živý, z mäsa a krvi, to mi môžete veriť."

Ako hovoril, postupne sa mu vracala odvaha a čiastočne i farba do tváre. Ostatní sa tiež chytili tohto povzbudenia, ale vtom sa znova ozval ten istý hlas - lenže tentoraz to nebol spev, ale slabé volanie z diaľky, ktoré sa ešte slabšie odrážalo od útesov Ďalekohľadu.

"Darby M'Graw," kvílil hlas - toto slovo totiž najlepšie vystihuje onen zvuk. "Darby M'Graw!" kvílil hlas znova a znova, niekoľko ráz za sebou. Napokon vykríkol trochu vyšším tónom a s kliatbou, ktorú radšej vynechám: "Darby, sem ten rum!"

Piráti zostali akoby vraštení do zeme, oči im od hrôzy vyliezali z jamôk. Ozvena už dávno doznela v diaľke, ale oni ešte vždy zhrození meravo hľadeli pred seba.

"Už je tak!" vydýchol jeden. "Straťme sa."

"To boli jeho posledné slová," zastenal Morgan, "jeho posledné slová na tomto svete."

Dick vytiahol bibliu a horlivo sa čosi modlil. Zaiste musel byť kedysi celkom poriadny človek, kým neodišiel na more a nedostal sa do zlej spoločnosti.

Jedine Silver sa dosiaľ nepoddal. Počul som, ako mu zadrkotali zuby, ale jednako sa ešte nevzdal.

"Na tomto svete jakživ nikto nemohol počuť o Darbym," zamrmlal, "nikto okrem nás, čo sme tu." Potom sa s veľkým úsilím vzchopil a zakričal:

"Chlapci, ja ten poklad chcem dostať a nedám sa od toho odradiť ani človekom, ani diablom. Flinta som sa nikdy nebál, kým bol živý, nuž sa postavím proti nemu aj teraz, keď je mŕtvy. Ani nie štvrť míle odtiaľto je sedemstotisíc libier! Či sa už dakedy stalo, že by sa nejaký rytier šťastia obrátil chrbtom k toľkým peniazom pre ožranského starého námorníka s osinenou papuľou a k tomu ešte mŕtveho?"

Na jeho nasledovníkoch nebolo ani najmenej badať, že by ich odvaha ožívala - skôr naopak, ešte väčšmi sa zhrozili pri jeho rúhavých slovách.

"Prestaň s tým, John!" povedal Merry. "Daj pokoj s duchmi!"

A ostatní boli takí zhrození, že sa ani nezmohli na odpoveď. Najradšej by sa boli rozutekali kade ľahšie, keby boli mali koľko-toľko smelosti. No strach ich zbíjal dovedna okolo Johna, akoby im už len jeho smelosť pomáhala. A on veru celkom dobre premáhal svoju vlastnú slabosť.

"S duchmi? No možno," povedal. "Lenže jedna vec mi je nejasná. Počuli sme aj ozvenu - no a, pokiaľ viem; ešte nikto nevidel ducha s tieňom. Nuž teda, kde vzal ozvenu, to by som rád vedieť? To nie je celkom prirodzené, však?"

Tento dôvod sa mi zdal byť dosť slabý. No človek nikdy nevie, čo môže zapôsobiť na poverčivých ľudí, a tak, na môj veľký údiv, Georgea Merryho to veľmi obodrilo.

"Veru je tak," povedal. "Máš hlavu na mieste, John, to je isté. Čelom vzad, chlapci! Myslím, že táto posádka má nesprávny smer. Keď tak na to myslím, znelo to síce ako Flintov hlas, to pripúšťam, lenže nie celkom. Bol to skôr hlas kohosi iného - počkajte, hlas..."

"Hlas Bena Gunna, hrom do toho!" zreval Silver.

"Veru hej, máš pravdu," vykríkol Morgan a zdvihol sa na kolená. "Bol to Ben Gunn!"

"Lenže to je vcelku jedno, všakhej?" namietal Dick. "Ani Ben Gunn tu nemôže byť z mäsa a z krvi, takisto ako Flint."

Ale starší námorníci prijali túto poznámku s úškľabkom.

"Čože nás je po Benovi Gunnovi!" zvolal Merry, ,,či je živý, alebo mŕtvy, o toho nikto nedbá."

Bolo to priam neobyčajné, ako rýchlo sa im vrátila dobrá nálada a ako im tváre ožili prirodzenou farbou. Zakrátko už podaktorí rozprávali medzi sebou, akoby sa nič nebolo stalo, iba zavše prestali a načúvali. No a keď nič nepočuli, vzali nástroje na plecia a pobrali sa ďalej. Merry šiel celkom vpredu so Silverovým kompasom, aby udržal správny smer k Ostrovu kostier. Mal naozaj pravdu, keď povedal, že o Bena Gunna nikto nedbá, nech už je živý, alebo mŕtvy.

Jedine Dick ešte vždy držal v rukách bibliu a pri chôdzi sa bojazlivo obzeral. No nik s ním nemal súcit a Silver ho ešte aj vysmial.

"Veď som ti vravel," povedal mu, "veď som ti to vravel, načo si znivočil bibliu! Keď už nie je súca ani na to, aby sa na ňu dalo prisahať, vari myslíš, že sa jej nejaký duch zľakne? Ani toľko!" a pritom sa na chvíľu oprel o barlu a luskol veľkými prstami.

Ale Dicka nebolo možno uspokojiť. Zanedlho som zbadal, že ho začína zmáhať choroba: náhlenie, horúčava, vyčerpanosť a otras z náhleho zdesenia urýchlilo horúčku, ktorú mu predpovedal doktor Livesey. Navidomoči rýchlo ho začala moriť zimnica.

Po plošine sa nám išlo celkom pekne; cesta nás viedla trochu dolu svahom, lebo, ako som už povedal, náhorná plošina sa zvažovala na západ. Borovice - ozrutné o drobné - rástli dosť riedko od seba,- a aj medzi skupinkami muškátových orechov a azaliek boli kde-tu čistinky, rozpálené pripekajúcim slnkom. Keďže sme napredovali približne severozápadným smerom krížom cez ostrov, jednak sme sa blížili k sedlu Ďalekohľadu a jednak sme mali čoraz širší výhľad na západnú zátoku, kde som sa ešte nedávno hojdal a triasol v koženom člne na rozbúrených vlnách.

Došli sme k prvému z tých troch vysokých stromov a meraním sme zistili, že to nie je ten pravý. Tak to bolo aj s druhým stromom. Tretí sa vypínal asi dvesto stôp nad húšťavou nízkeho porastu. Bol to hotový obor medzi stromami, jeho ozrutný červený kmeň bol skoro toľký, že by sa doň zmestila menšia chalupa. V širokom tieni vôkol neho bola by mohla cvičiť celá stotina vojakov. Bolo ho vidieť z mora od východu i od západu, takže ho mohli zaznačiť na mapu ako námornú orientačnú značku.

No mojich spoločníkov nezaujímala jeho ozrutnosť: oni mali na zreteli iba to, že kdesi v jeho širokom tieni je zakopaných sedemstotisíc libier v zlate. Ako sa blížili k nemu, myšlienka na toľké bohatstvo premáhala všetku ich predošlú hrôzu. Oči im priam blčali žiadostivosťou, nohy ich niesli čoraz rýchlejšie a ľahšie. Celou dušou dychtili za týmto bohatstvom, ktoré tu na nich čakalo a znamenalo pre každého všetky možné rozkoše a zábavy na celý život.

Silver náhlivo skackal na barle a chrčal. Nozdry sa mu rozťahovali a chveli. Keď mu zavše sadla mucha na spotenú, rozpálenú tvár, klial ako šialený, zúrivo mykal povrazom, ktorým som bol k nemu priviazaný, a podchvíľou sa na mňa obzrel vražednými pohľadmi. Zrejme sa ani trochu neunúval zastierať svoje myšlienky. Mohol som ich čítať z jeho tváre ako z knižky. Keď už bol tak blízko pri zlate, zabudol na všetko ostatné. Jeho sľub a doktorova výstraha zmizli kdesi v minulosti. Teraz som už nemohol pochybovať o jeho zámeroch, že sa chce zmocniť pokladu, nájsť ho a pod rúškom nočnej tmy obsadiť Hispaniolu, všetkým poriadnym ľuďom na tomto ostrove podrezať hrdlá a nakoniec odplávať celkom tak, ako to pôvodne zamýšľal - obťažkaný zločinmi a bohatstvom.

Tieto strašné obavy mnou tak otriasli, že som ledva vládal udržať krok s nedočkavými hľadačmi pokladu. Občas som sa potkol a tu Silver zakaždým surovo mykol povraz a počastoval ma vražedným pohľadom. Dick, ktorý zostal za nami, bol teraz na konci skupiny a neprestajne mrmlal modlitby a kliatby, lebo horúčka mu ustavične stúpala. Toto ma ešte väčšmi skľučovalo. Ako na dovŕšenie všetkého ma prenasledovala myšlienka na tragédiu, ktorá sa kedysi odohrala na tomto mieste, kde onen bezbožný pirát s osinenou tvárou - ten istý, čo potom zomrel v Savannah a tesne pred smrťou si vyspevoval a reval, aby mu dali piť - práve tu kdesi vlastnou rukou pozabíjal svojich šiestich spoluvinníkov. Myslel som na to, že tento les, teraz tichý a pokojný, sa vtedy akiste ozýval ich zúfalými výkrikmi. Keď som na to myslel, zdalo sa mi, že ich počujem.

Už sme boli na kraji húšťavy.

"Hurá, chlapci, všetci rovnakým dielom!" skríkol Merry a rozbehol sa vpred.

Nezabehli ani desať yardov, keď tu náhle zastali. Rozľahol sa tlmený výkrik. Silver zrýchlil krok, zarýval barlu do zeme ako posadnutý. V nasledujúcom okamihu sme zastali aj my dvaja ako obarení.

Pred nami bola veľká jama - nie celkom čerstvá, lebo jej boky sa už pozosýpali a na dne rástla tráva. V jame ležalo porisko čakaná, zlomené na dvoje, a sem-tam rozhádzané dosky z akýchsi debien. Na jednej z dosák som videl žeravým železom vypálené slovo Mrož - a to bolo, ako som už vedel, meno Flintovej lode.

Všetko bolo celkom jasné: skrýšu objavil ktosi iný a vyraboval ju. Sedemstotisíc libier bolo fuč!
------------------------------------
Kapitola 33

NÁČELNÍKOV PÁD

Takýto prevrat svet ešte nezažil. Všetci šiesti piráti zostali ako omráčení. No Silver sa prebral z tohto úderu takmer okamžite. Do tejto chvíle bol celou dušou zameraný len a len na poklad, ako pretekár na určený cieľ. Teraz za jediný okamih všetky jeho nádeje vyšli navnivoč, ale nestratil hlavu, zaraz sa ovládol a zmenil svoj plán ešte prv, ako si ostatní stačili uvedomiť sklamanie.

"Jim," zašepkal mi, "vezmi si toto a pomáhaj, keby k dačomu došlo!"

A dal mi dvojhlavňovú pištoľu.

Potom pokojne prešiel na severnú stranu jamy, takže po niekoľkých krokoch nás jama oddeľovala od ostatných piatich. Pozrel na mňa a kývol mi, akoby chcel povedať: "Teraz sme naozaj v peknej kaši", a mne to ani nebolo treba vravieť. Tváril sa celkom priateľsky, ale mňa tak poburovalo toto jeho ustavičné obracanie kabáta, že som sa nezdržal a pošepol mu: "Teda ste už zase zmenili farbu?"

Ani mi nemal kedy odpovedať. Piráti s krikom a kliatbami poskákali do jamy a začali horúčkovité hrabať prstami a vyhadzovať dosky nabok. Morgan vyhrabal zlatý peniaz, zdvihol ho a spustil hotový príval kliatob. Bola to dvojguinea a piráti si ju asi štvrť minúty podávali z ruky do ruky.

"Dve guiney!" zreval Merry a otrčil ju Silverovi. "Toto je tých sedemstotisíc libier, čo-ó? To ty vieš robiť také výhodné zmluvy, všakhej? Ty si ešte nikdy nič nezbabral, ty bútľavá kotrba!"

"Len kopte ďalej, chlapci," povedal Silver s najchladnokrvnejšou bezočivosťou. "Možno, že vykopete aspoň dajaké zemiaky."

"Zemiaky!" zavrešťal Merry. "Kamaráti, počujete to? Vravím vám, že tento chlap vedel už od samého začiatku, že tu nič nie je. Len mu pozrite do tváre, tam to uvidíte ako napísané."

"Ach-ach, Merry," poznamenal Silver, "už zase chceš byť kapitánom? Si príčinlivý chlapec, len čo je pravda."

No teraz boli všetci na Merryho strane. Začali vyliezať z jamy, gániac na seba zúrivými pohľadmi. Ale všimol som si jednu okolnosť, ktorá nám mohla byť užitočná: všetci vyliezali na druhú stranu, oproti Silverovi.

Nuž tak sme tam stáli, dvaja na jednej strane, piati na druhej a jama medzi nami. No nikto nemal toľko smelosti, aby udrel prvý.

Silver sa ani nepohol. Díval sa na nich, opretý o barlu a naoko taký pokojný ako vždy. Bol to smelý človek, len čo je pravda.

Naostatok si Merry zmyslel, že tomu odpomôže jasnou rečou.

"Chlapci," prehovoril, "sú len dvaja. Jeden je starý mrzák, čo nás vodil za nos tak dlho, až nás sem doviedol, druhý je sopliak, ktorému by som najradšej vytrhol srdce z tela. Nuž tak, chlapci..."

Zakričal a už-už dvíhal ruku. Zrejme chcel dať povel na útok. No práve vtom - bác! bác! - zahrmeli z húšťavy tri výstrely z muškiet. Merry sa zvalil dolu hlavou do jamy, chlap s obväzom sa zatočil ako vrtielka a rozpleštil sa vedľa neho. Ostal ležať, hoci ho ešte triasli kŕče, a ostatní traja sa zvrtli a utekali preč, ako len vládali.

Prv ako by bol dakto stačil okom mihnúť, Dlhý John vpálil obidva náboje zo svojej pištole do Merryho, ktorý sa zvíjal v jame, a keď umierajúci obrátil k nemu oči, povedal mu: "Tak, George, teraz dáš pokoj."

A vtom už doktor, Gray a Ben Gunn s mušketami, z ktorých sa ešte dymilo, vybehli z húšťavy a zaraz boli pri nás.

"Napred!" skríkol doktor. "Rýchlo za nimi, chlapci! Nesmieme ich pustiť k člnom!

Rozbehli sme sa ostopäť do húšťavy, ktorá nám miestami siahala až po prsia.

Mali ste vidieť, ako sa Silver namáhal, aby stačil bežať zarovno s nami! Skákal na barle, div mu svaly na prsiach nepukli. I doktor je tej mienky, že pritom vynaložil námahu, akú by nevedel vyvinúť nijaký zdravý človek. No jednako zaostal za nami asi tridsať krokov, a keď sme dosiahli kraj náhornej plošiny, bol zmorený, sotva lapal dych.

"Pozrite, doktor," zakričal za nami, "netreba sa náhliť!"

A naozaj sme sa nemali čo náhliť. Keď sme vybehli na otvorenejšiu časť plošiny, videli sme, ako poslední traja piráti utekajú jednostaj tým istým smerom, rovno k Zadnému sťažňu. Boli sme už medzi nimi a ich člnmi, a tak sme si pokojne sadli a oddychovali, kým k nám pomaly dokrivkal aj Dlhý John, utierajúc si spotenú tvár.

"Ďakujem vám srdečne, doktor," prihovoril sa. "Prišli ste v najvyšší čas - pre mňa aj pre Hispaniolu. Teda si to bol ty, Ben Gunn!" doložil. "No, ty si tiež dobrý vták, len čo je pravda."

"Veru hej, ja som to, ja, Ben Gunn," odvetil a vrtel sa v pomykove ako úhor. "A akože sa mávate, pán Silver?" doložil po dlhšej prestávke. "Dúfam, že celkom dobre, všakhej?"

"Ben, Ben," zamrmlal Silver, "keď si pomyslím, ako si ma dostal...!"
Doktor poslal Graya po čakan, ktorý vzbúrenci na úteku nechali pri jame, a kým sme pomaly zišli k člnom, idúcky nám stručne rozpovedal, čo sa vlastne stalo. Silvera to náramne zaujímalo a Ben Gunn, napoly pomätený vylodenec, bol hrdinom celého príbehu od začiatku až do konca.

Ben Gunn na svojich dlhých samotárskych potulkách po ostrove našiel kostru - on to bol, čo ju oraboval, on našiel potom i poklad, vykopal ho (to bolo porisko z jeho čakaná, čo sme našli v jame), doniesol na vlastnom chrbte spod vysokej borovice do jaskyne, ktorú si našiel na severovýchodnom konci ostrova pod kopcom s dvoma končiarmi - dalo mu veru hodne námahy, kým to všetko odvláčil - a tam ležal poklad v bezpečí už dva mesiace pred príchodom Hispanioly.

Keď doktor za onoho popoludnia po útoku vymámil z neho toto tajomstvo a keď na druhý deň videl opustené kotvište, zašiel k Silverovi, vydal mu mapku, ktorá už bola bezcenná, a vydal mu aj zásoby, lebo Ben Gunn mal vo svojej jaskyni dostatok nasoleného kozieho mäsa, ktoré si sám nachystal - slovom, vydal mu všetko, len aby sa mohol bezpečne dostať z ohrady ku kopcu s dvoma končiarmi, kde nikomu nehrozila malária a kde mohol strážiť poklad.

"A pokiaľ išlo o teba, Jim," povedal doktor, "bolo mi to síce veľmi proti vôli, ale musel som urobiť to, čo som pokladal za najlepšie pre tých, čo zostali verní svojej povinnosti. Veď kto ti môže za to, že si nebol medzi nimi?"

Ale keď dnes ráno doktor videl, že aj ja mám byť svedkom hrozného sklamania, ktoré pripravil vzbúrencom, ozlomkrky bežal k jaskyni, nechal Trelawneyho samého na stráži pri kapitánovi, vzal so sebou Graya a Bena Gunna a ponáhľal sa s nimi krížom cez ostrov, aby bol včas naporúdzi pri tej borovici. No zakrátko videl, že ho piráti predbehli, preto poslal vopred Bena Gunna, ktorý vedel dobre bežať, aby ich nejako zadržal. A Ben Gunn sa dovtípil, že bude najlepšie, ak zapôsobí na poverčivosť svojich bývalých spoločníkov z lode. Urobil to tak úspešne, že doktor a Gray prišli včas na miesto a stačili sa skryť v kroví ešte pred príchodom hľadačov pokladov.

"Ach," vzdychol si Silver, "mal som naozaj šťastie, že bol so mnou Hawkins. Ináč by ste boli nechali rozsekať starého Johna na márne kúsky, doktor, a ani trochu by ste ma neboli ľutovali."

"Veru nie," odsekol doktor Livesey veselo.

Medzitým sme došli k člnom. Doktor dodrúzgal jeden z nich čakanom. Potom sme nasadli do druhého a zamierili sme okolo ostrova do Severnej zátoky.

Bolo to asi osem alebo deväť míľ plavby. Silver bol síce na smrť ustatý, ale sadol si k veslu ako ostatní a zakrátko sme priam leteli po pokojnej hladine. Onedlho sme prešli úžinou a oboplávali sme juhovýchodný výbežok ostrova, okolo ktorého sme pred štyrmi dňami vovliekli Hispaniolu lanami do kotvišťa.

Keď sme minuli kopec s dvoma končiarmi, videli sme tmavý otvor jaskyne Bena Gunna a v ňom postavu opierajúcu sa o mušketu. To bol Trelawney. Zakývali sme mu šatôčkou a tri razy sme zavolali na pozdrav. Silver zakričal na pozdrav rovnako srdečne ako my ostatní.

O tri míle ďalej, hneď v ústí Severnej zátoky, sme naďabili na Hispaniolu, ktorá tam križovala celkom sama! Posledný príliv ju nadniesol, a keby bol býval silnejší vietor alebo taký rýchly prúd ako v južnom kotvišti, už by sme ju nikdy neboli našli, alebo by nám bola stroskotala niekde na brehu. No takto sa nestala veľká chyba, ibaže hlavná plachta bola trochu poškodená. Pripravili sme druhú kotvu a spustili sme ju do vody v hĺbke asi pol druha siahy. Potom sme veslovali nazad k Rumovej zátočine, odkiaľ bolo najbližšie k Benovej jaskyni s pokladom. Gray sa vrátil sám s člnom k Hispaniole, kde mal zostať cez noc ako stráž.

K jaskyni sme vyšli od pobrežia miernym svahom. Hore nás privítal Trelawney. Voči mne bol celkom srdečný a milý, vôbec sa nezmienil o mojom úteku - ani ma nekarhal, ani nepochválil, ale keď ho Silver zdvorilo pozdravil, trochu sčervenel.

"John Silver," povedal mu, "vy ste hnusný lotor a podvodník - strašný podvodník. Povedali mi, že vás nemám prenasledovať. Dobre, teda nebudem. Ale mŕtvi, ktorých máte na svedomí, tí vám budú visieť na krku ako mlynské kamene."

"Ďakujem vám úctivo, sir," odvetil Dlhý John a znova zasalutoval.

"Neopovážte sa mi ďakovať!" okríkol ho Trelawney. "Veľmi sa tým prehrešujem proti svojej povinnosti. Odstúpte!"

A potom sme všetci vošli do jaskyne. Bola to veľká, vzdušná miestnosť, zo zeme vyvieral prameň čistučkej vody a tvoril jazierko, nad ktorým viselo papradie. Dlážka bola vysypaná pieskom. Pri veľkej vatre ležal kapitán Smollett a v zadnom kúte, iba nejasne ožiarenom plameňmi vatry, videl som veľké kopy zlatých peňazí a zväzky zlatých prútov, poukladané do štvorcov. To bol Flintov poklad, za ktorým sme prišli tak ďaleko a na ktorý už doplatili životom sedemnásti chlapi z posádky Hispanioly. Ale koľko životov to stálo, kým sa nazbieral, koľko krvi a trápenia, koľko krásnych lodí kleslo preň do morských hlbín, koľko statočných ľudí muselo preň so zaviazanými očami kráčať po doske.* (Piráti tak popravovali zajatých: prinútili ich ísť so zaviazanými očami po doske, vystrčenej ponad okraj lode. Tým azda získavali pochybné uspokojenie, že ich neutopili, ale že obete skočili do mora samy.) Koľko výstrelov z diel, koľko hanby, klamstva a ukrutnosti to stálo - to by hádam nikto na svete nemohol povedať. I teraz ešte boli na tomto ostrove traja - Silver, starý Morgan a Ben Gunn - z tých, čo sa zúčastnili na týchto zločinoch a čo márne dúfali, že za odmenu dostanú z neho aký-taký podiel.

"Poď dnu, Jim," povedal kapitán. "Si dobrý chlapec, Jim, ale len svojím spôsobom. No nemyslím, že my dvaja sa ešte raz spolu vyberieme na more. Podľa mňa si priveľmi svojvoľný. To ste vy, Silver? Čo vás sem priviedlo, človeče?"

"Vraciam sa k svojej povinnosti, sir," odvetil Silver.

"Ach tak!" povedal kapitán - a to bolo všetko.

S akou chuťou som sa najedol v tento večer medzi svojimi priateľmi! A aké to boli dobroty - solená kozľacina Bena Gunna, zopár maškŕt a fľaša starého vína z Hispanioly! Som si istý, že nikdy nebolo na svete veselších a šťastnejších ľudí. Silver sedel síce obďaleč od vatry, ale jedol s chuťou a ochotne priskočil, keď dačo bolo treba, smial sa s nami - bol to zase ten istý mierny, zdvorilý a poslušný námorník ako počas celej plavby.
------------------------------------
Kapitola 34

POSLEDNÁ

Na druhý deň sme sa zavčasu ráno dali do roboty, lebo prenášanie toľkého zlata asi na míľu po suchej zemi k brehu a potom tri míle člnom k Hispaniole bolo naozaj veľkou úlohou pre takú malú skupinu robotníkov. Tí traja chlapíci, čo ešte boli na ostrove, nám nerobili veľké starosti. Jediná stráž na úbočí kopca úplne stačila, aby nás zaistila proti náhlemu útoku, a okrem toho sme boli presvedčení, že už majú boja viac ako dosť.

Práca nám šla od ruky. Gray a Ben Gunn premávali s člnom k lodi a nazad, zatiaľ čo ostatní donášali a hromadili poklad na breh. Dva zlaté prúty, zviazané povrazom, boli dostatočným nákladom aj pre dospelého - veru mal čo robiť, kým s nimi pomaly prešiel od jaskyne k brehu. Ja som im veľmi nepomohol ako nosič, preto som celý deň pracoval v jaskyni, kde som naberal zlaté mince do vreciek od chleba.

Bola to čudná zbierka kadejakých mincí, podobná pokladu Billyho Bonesa, ale oveľa väčšia a rozmanitejšia, takže som mal ohromnú zábavu pri ich triedení. Boli tam anglické, francúzske, španielske, portugalské, Jurajovské i Ľudovítovské dublóny i dvojguíney, louisdory a zecchiny s obrazmi všetkých európskych kráľov z posledného storočia, čudné orientálne mince, na ktorých boli vyrazené zámotky nití alebo kúsky pavučín, okrúhle i hranaté mince, peniaze s dierkou uprostred, aby sa nebodaj dali nosiť na krku - skrátka, mohli tam byť hádam všetky druhy peňazí z celého sveta; a bolo ich toľko ako lístia na jeseň, takže ma už chrbát bolel, čo som sa zohýnal nad nimi, a prsty mi speli od toľkého preberania.

Deň za dňom sme pracovali bez prestania. Každý deň sme do večera odnosili na loď celý majetok, ale na druhý deň nás čakala ďalšia hŕba - zase celý majetok. A za celý ten čas sme ani len nechyrovali o ostatných troch vzbúrencoch.

Konečne raz podvečer - myslím, že to bolo na tretí deň - sme sa prechádzali s doktorom po úbočí kopca, odkiaľ vidieť na nížiny ostrova. Vtom zavial vietor a z hustej tmy zdola doľahol k nám akýsi zvuk, podobal sa tak trochu škreku a trochu môžbyť i spevu. Počuli sme ho len chvíľku, potom bolo zase ticho.

"Nech im boh odpustí," povedal doktor, "to sú vzbúrenci!"

"Sú napospol opití, sir," ozval sa za nami Silverov hlas.

Musím pripomenúť, že Silver mal vo všetkom úplnú slobodu, a hoci sa mu každý deň ušlo veľa príkoria, tváril sa, akoby bol obľúbeným a vyznamenávaným sluhom. Bolo to skutočne obdivuhodné, ako statočne znášal všetky ústrky a neprestajne sa usiloval zavďačiť sa nám vo všetkom. Myslím, že všetci s ním zaobchádzali ako so psom - pravda, okrem Bena Gunna, ktorý sa ešte vždy strašne bál svojho bývalého loďmajstra, alebo okrem mňa, lebo ja som mu skutočne mal byť za čo vďačný, i keď som zase mohol zmýšľať o ňom ešte horšie ako ostatní, lebo som ho len nedávno videl, ako sa na náhornej plošine chystal na ďalšiu zradu. Preto mu doktor odpovedal dosť ostro:

"Opití alebo pomätení."

"Máte pravdu, sir," povedal Silver, "ale nám dvom to môže byť jedno."

"Dúfam, že sotva budete odo mňa žiadať, aby som vás pokladal za ľudského," uštipačne odvetil doktor, "takže vás moje zmýšľanie možno prekvapí, master Silver. Ale keby som si bol istý, že blúznia - a v duchu predpokladám, že aspoň jeden z nich má zimnicu - odišiel by som z tohto tábora bez ohľadu na to, aké nebezpečenstvo by mi pri tom hrozilo, a pomohol by som im, ako by som najlepšie vedel."

"Prepáčte, sir, ale urobili by ste veľkú chybu," povedal Silver. "Stratili by ste pri tom svoj vzácny život, to mi môžete veriť. Ja som teraz telom i dušou na vašej strane, no nerád by som videl, ako sa táto strana oslabila hoci len o jedného muža, a najmä nie o vás, lebo viem, za čo vám vďačím. Lenže tí chlapi tamdolu nevedia dodržať dané slovo - veru nie, ani keby chceli. A čo je najhoršie, neveria ani vám, že by ste ho vedeli dodržať."

"Pravdaže," povedal doktor. "Ale zato vy ste chlap, ktorý dodrží slovo v každom prípade, to vieme."

Nuž tak, toto bola vari posledná správa o tých troch pirátoch. Iba raz sme ešte počuli zďaleka výstrel z pušky. Nazdali sme sa, že dakde poľujú. Zišla sa porada, na ktorej sa naši účastníci dohodli, že ich necháme na ostrove. Musím povedať, že Ben Gunn mal z toho ohromnú radosť, aj Gray to bezvýhradne schválil. Nechali sme im poriadnu zásobu prachu a streliva, väčšinu solenej kozľaciny, trochu liekov a iné potrebné veci, nástroje, šatstvo, jednu rezervnú plachtu, pár siah povrazov a na doktorovo osobitné želanie aj peknú dávku tabaku.

To bola zhruba naša posledná práca na ostrove. Už predtým sme odviezli na loď všetok poklad, dostatočnú zásobu vody a zvyšok kozľaciny pre prípad núdze. A tak sme konečne jedného krásneho dňa zdvihli kotvu a vyplávali zo Severnej zátoky. Na sťažni viala tá istá vlajka, ktorú kapitán vztýčil a čestne obhájil.

Tí traja chlapíci nás akiste pozorovali oveľa bedlivejšie, ako sme sa nazdali. Čoskoro sa to zjavne ukázalo: keď sme plávali úžinou, museli sme sa držať veľmi blízko pri jej južnom brehu. Zazreli sme tam všetkých troch vedno, ako kľačali na malej piesočine a prosebné spínali k nám ruky. Hádam každému z nás prišlo trochu ľúto, že ich nechávame v takom zúboženom stave, no nemohli sme riskovať ďalšiu vzburu, a keby sme ich boli vzali domov, kde ich čakala šibenica, bola by to bývala od nás krutá láskavosť. Doktor na nich zavolal a oznámil im, že sme im nechali na ostrove zásoby a kde si ich majú hľadať. Ale oni nás volali každého menom a preboha nás prosili, aby sme sa nad nimi zľutovali a nenechali ich tam umrieť.

Ale keď potom videli, že loď sa plaví ustavične ďalej a čochvíľa bude tak ďaleko, že ich nikto nebude počuť, jeden z nich - neviem, ktorý to bol - vyskočil, chrapľavo vykríkol, prilícil mušketu a strelil za nami. Guľka prehvizdla Silverovi ponad hlavu a preletela hlavnou plachtou.

Schovali sme sa za zábradlie, a keď som po chvíli vyzrel von, už zmizli odtiaľ a výbežok, na ktorom stáli, sa pomaly rozplýval v diaľke. Tým sa všetko skončilo a predpoludním - na moju nevýslovnú radosť - zmizol i najvyšší končiar Ostrova pokladov v modrej šírave mora.

Bolo nás tak málo, že každý musel priložiť ruku k dielu - iba kapitán ležal na matraci na korme a dával nám rozkazy: ešte stále potreboval pokojne ležať, hoci sa už dosť zotavil. Mierili sme k najbližšiemu prístavu v španielskej Amerike, lebo sme si netrúfali vykonať naraz celú plavbu domov bez doplnenej posádky. Kým sme sa ta dostali, mali sme toho i tak dosť, lebo sme museli zápasiť s nepriaznivými vetrami a zavše aj s prudkým vlnobitím.

Práve zapadalo slnko, keď sme spustili kotvu v prekrásnom uzavretom zálive. Zaraz nás obkľúčili pobrežné člny, plné černochov, mexických Indiánov a miešancov, ktorí predávali rozličné ovocie a zeleninu a ponúkali sa nám, že sa budú potápať za pár groši. Pohľad na toľké veselé tváre (hlavne na černochov), lahodná chuť tropického ovocia a nadovšetko svetlá, ktoré začali žiariť v meste - to všetko pôsobilo na nás priam očarujúco po chmúrnom a krvavom pobyte na ostrove. Doktor a Trelawney sa vybrali večer na breh a vzali ma so sebou. Stretli sme sa tam s kapitánom jednej anglickej lode, dali sme sa s ním do reči, zašli sme aj na jeho loď - skrátka, zabávali sme sa tak výborne, že keď sme sa vrátili na palubu Hispanioly, už svitalo.

Ben Gunn bol sám na palube a len čo sme prišli hore, začal sa nám s čudnými vykrúcačkami spovedať - a napokon sa priznal, že Silver ušiel. Odplával vraj na breh pred niekoľkými hodinami v akomsi pobrežnom člne - a on mu v tom nijako nebránil. Teraz nás uisťoval, že to iba preto, aby chránil naše životy, ktoré vraj "naisto boli ohrozené, kým by ten jednonohý chlap zostal na palube". Ale to ešte nebolo všetko. Lodný kuchár neušiel s prázdnymi rukami. Potajomky vyrezal dieru do priečky, za ktorou bol uložený poklad, a vytiahol odtiaľ jedno vrecko peňazí, v ktorom mohlo byť zo tristo alebo štyristo guineí, aby mal za čo cestovať ďalej.

Myslím, že všetci sme boli radí, že sme sa ho tak lacno zbavili.

Nuž a aby som už skončil túto dlhú históriu, najali sme zopár námorníkov, šťastlivo sme sa dostali domov - a Hispaniola priplávala do Bristolu práve vtedy, keď pán Blandly už začal pomýšľať na to, že vyšle za nami pomocnú loď. Vrátili sme sa iba piati z tých, čo vyplávali s Hispaniolou. "Pili, až pokým ich do pekiel jazerných nespratal diabol sám," to sa vypomstilo ostatným pirátom. Hoci s nami to predsa len nebolo až také zlé ako
s tou loďou, o ktorej spievali: "Vyplávalo ich sedemdesiatpäť, no iba jediný vrátil sa späť."

Všetci sme dostali veľký podiel z pokladu a zužitkovali sme ho daktorí múdro a daktorí bláznivo - každý podľa svojej nátury. Kapitán Smollett už vystúpil z námornej služby. Gray nielenže si uchránil celý podiel, ale zrazu dostal chuť dopracovať sa vyššie, začal sa vzdelávať vo svojom povolaní a teraz je už kormidelníkom a spolumajiteľom utešenej, dobre vystrojenej lode. Okrem toho sa oženil a už má aj rodinku. A pokiaľ ide o Bena Gunna, aj ten dostal svojich tisíc libier, ale ich pomíňal alebo premárnil za necelé tri týždne - presnejšie povedané, za devätnásť dní, lebo na dvadsiaty deň sa už vrátil ako prosebník. Trelawney ho prijal za vrátnika - teda sa mu dostalo práve to, čoho sa tak obával na ostrove. Dosiaľ tam žije a dedinskí chlapci si ho veľmi obľúbili, hoci si zavše robia z neho aj posmešky.

O Silverovi sme už nikdy viac nepočuli. Tento mátožný námorník s jednou nohou konečne načisto zmizol z môjho života. Zaiste sa niekde stretol so svojou ženou a hádam podnes žije v pohodlí s ňou a so škrekľavým Kapitánom Flintom.

Pokiaľ viem, zbrane a strieborné prúty dosial ležia tam, kde ich zakopal kapitán Flint. Pre mňa za mňa nech si tam ostanú aj naveky. Ani štyrmi pármi volov a nijakými povrazmi by ma nikto nedotiahol na ten prekliaty ostrov. V najhroznejších snoch i teraz ešte hocikedy počujem hukot príboja okolo jeho brehov, lebo zavše aj vyskočím z postele, keď ma vytrhne zo spánku prenikavý škrek Kapitána Flinta, ktorý mi dosiaľ znie v ušiach: "Dukáty! Dukáty!"   
- 2 - 
