VSEHOCHUT

Dnes večer, len čo dopíšem tento odsek,
vyskočím oknom na ulicu. Drahí priatelia, milí
príbuzní! Nevládzem.

V čo veriť? Ktorou cestou ísť? Koho
nasledovať? Nikto mi na otázky neodpovedá.
Čakal som odpoveď od celej spoločnosti.
Nedočkal som sa. Odchádzam.

Pred rokmi (za mladi) vypytoval som sa
spolupracovníkov drevorubačov: V čo veriť?
Ktorou cestou ísť? Koho nasledovať? Nepočuli.
Hučali píly. Oženil som sa. Mal som manželku a
susedov. Zašiel som radšej k susedom: „Dobrý
deň. V čo veriť? Ktorou cestou ísť? Koho
nasledovať?” Sused práve obedoval, odpovedal
mi s plnými ústami: „Hml-pml-gml-trpl.” Už
vtedy som chcel vyskočiť oknom. Môj čin by
však nebol mal zmysel. Bývali sme na prízemí.

Čosi–kamsi ubehlo desať rokov. Na nič som sa
nevedel sústrediť. Striedal som povolania:
nechal som písanie, začal som komponovať,
prestal som komponovať, vrátil som sa k
písaniu. Chcel som napísať na prezidentskú
kanceláriu. Nevedel som adresu. Napísal som do
rozhlasu (Zochova ul. 3): „Vážení súdruhovia v
rozhlase! V čo veriť? Ktorou cestou ísť? Koho
nasledovať?” Odpovedali: „Nasledujte
Timirjazeva!” Lenže, kto je to? Je
nasledovaniahodný? Kto mi to zaručí? Pod oknom
stáli vtedy susedia – nemohol som im skočiť na
hlavu. Pracoval som húževnato, ale bez zápalu
ďalej. Krasopisne som odpísal DOM V STRÁNI a
ŤAPÁKOVCI. Neuverejnili.

Medzitým prešlo ďalších dvadsať rokov. Začal
som učiť na vysokej škole. Pýtam sa rektora,
reku: „Jano, v čo veriť? Ktorou cestou ísť?
Koho nasledovať?” Rektor sa zhrozil: „A ty to
nevieš, Paľo?” Otvoril okno, roztvoril náruč a
ukázal na hory, lesy a lúky: „Humanizmus a
renesancia, Paľo!” Neboli to jeho slová. Vedel
som to! Ale kto to povedal? Nie a nie si
spomenúť. Niekto spoza železnej?? Nemohol som
ďalej. Na druhý deň ráno som vyliezol na okno.
Manželka mi podávala handry, papier a vodu. Do
obeda sme boli s oknami hotoví.

Pri príležitosti mojich sedemdesiatych
narodenín prijali ma do akadémie. Kolegom –
akademikom som položil otázku: „Kolegovia
akademici, v čo veriť? Ktorou cestou ísť? Koho
nasledovať?” Mlčali. Vraj budú svoje názory
publikovať. Zapolemizujú si. V ten večer som
bol pevne rozhodnutý odísť. Vyhodil som si z
kopýtka a podišiel som k oknu na siedmom
poschodí. Ale vyskočiť len tak? V župane?

Končím. Od prijatia do akadémie prešlo ďalších
dvadsať rokov. Dnes, keď som dojedol krupicovú
kašičku, až ma tak striaslo. Bolo to pred
chvíľou. Sedel som ako vždy vo svojej pracovni
na nočníku: „V čo veriť? Ktorou cestou ísť?
Koho nasledovať?”

Preto som sa rozhodol dobrovoľne ihneď odísť.
Nikto mi na otázky neodpovedá. A čakal som
odpoveď od celej spoločnosti. Spoločnosť ma
ignorovala! Hádzali mi polená pod nohy!
Nemôžem ďalej. Pochopte, drahí príbuzní,
neodsudzujte ma. Len aby som sa dostal na
okno. Deväťdesiatka je deväťdesiatka.

Alebo si radšej pustím plyn! Uvarím si čajík s
piškótkami.



               Malá nočná vzbura
          Eine kleine Nachtrevolution

Slák dočítal svoj referát „Presným
dodržiavaním notovej osnovy za vyššiu kvalitu
tónov”. Všetci tlieskali a zívali. Po malej
kultúrnej vložke, ktorú predviedli Pikola a
Flauta, zahájil Fagot diskusiu.

Prvá diskutovala Basa. Zvýšeným tónom
predniesla príhovor namierený proti notovým
osnovám. Nielenže sú jednotvárne, ale sústavne
potláčajú individualitu niektorých nástrojov,
ktoré nechcem menovať. Ľutujem, že zo mňa
nespravili radšej skriňu, vyhlásila Basa, tá
síce stojí tam, kam ju postavia, ale nemusí sa
riadiť podľa notových osnov. Fagot upozornil
Basu, že osnovy sú schválené, aby teda
nehlásala takéto bludy a aby radšej vstúpila
do seba, nakoľko ju môžu preladiť o jednu
stupnicu nižšie. Vzápätí Fagot vyzval
ostatných prítomných, aby sa k problému
vyjadrili.

Za manželov Saxofónovcov prehovorila pani
Altka. Podľa predpísaných osnov hrá nepomerne
viac ako jej manžel, ktorý sa v dlhých pauzách
venuje alkoholu. S plačom spomínala, že minule
v podnapitom stave nestačil naskočiť včas a
podľa notovej osnovy sa do idúcej skladby
naskakovať nemá. Klavír dôrazne požiadal pani
Altku, aby nehovorila o svojich súkromných
problémoch. Ak pán Saxofón pije, iste má na to
svoje príčiny, dodal Klavír. Pani Altka sa
začervenala. Trúbka stlačila klapku a
znechutene si odpľula.

Potom Trúbka oznámila prítomným, že povie
niekoľko slov na margo problému. Narodila som
sa v malebnom Potrubí. Bolo nás tridsať detí a
matka Tuba si veru musela od úst odtŕhať.
Prítomní ju prerušili potleskom. Starý Saxofón
prepitým hlasom konštatoval, že on na tých
osnovách nič dobrého nevidí, pretože je
krátkozraký. Niektoré staršie nástroje ho
hlasite podporovali. Pán Klarinet sa k nim
pridal, prehltnúc Slákovu poznámku o tom, že
asi prehltol pravítko, keď chodí taký
vzpriamený. Vtedy Basa otvorene označila Slák
za cudzopasníka, ktorý šteklí strunové
nástroje. Ako ona príde k tomu, aby sa vo
vážnych skladbách musela zdržiavať smiechu?
Slák vyzval Basu, aby nepodporovala Klarinet,
pretože Klarinet je v príbuzenstve s Fujarou,
o ktorej je známe aj to, že nechcela hrávať
pri bohatých dievkach!!

Hádka sa vyvíjala sľubne. Nástroje vykrikovali
jeden cez druhého. Jedni boli za zrušenie
osnov, druhí za to, aby osnovy zostali v
platnosti. Chýlilo sa k bitke. Všeobecný chaos
prerušil dunivý zvuk. Gitare praskli nervy cé
a gé. Do čerta, zamrmlala Gitara, nie som
naladená na takéto scény. Bola som naladená
podľa osnov. Dolu s osnovami!, zachripela
Trúbka a energicky sfúkla noty. Sláva,
zakričali ostatné nástroje a spadli im klapky
z očí. Fagot, staršia Harfa a Triangel odišli
v hneve. A čo môj referát o dodržiavaní
notovej osnovy? zaúpel Slák. Bubon vstal a bez
slova ho strčil do basy.

Potom začali hrať. Sprvoti nesmelo (boli
predsa len zvyknutí na osnovy), no keď videli,
že im to ide, a išlo im to, pretože si dobre
rozumeli, hrali stále rýchlejšie a smelšie.
Každý hral, ako najlepšie vedel. Klavír šľapol
do pedálov, Klarinet od srdca zakvílil a aj
Činely sa činili.

Na druhý deň napísali noviny:

„V utorok došlo v jednom orchestri k
neslýchanej udalosti. Niektoré nástroje
odmietli predpísané notové osnovy a začali si
hrať po svojom. Na miesto činu bola vyslaná
komisia v zložení: Fagot, Harfa a Triangel,
aby vec dôkladne prešetrila a vinníkov
potrestala.”

A vôbec si tie noviny neuvedomili, že v ten
utorok vlastne vznikla improvizácia.



                    Hamlet

S (vybieha na scénu v čiernom plášti s
kapucňou a kričí do zákulisia): Čuj, syn môj,
čuj! Ak niekedy si otca miloval – pomsti tú
ohavnú, tú zvrhlú vraždu! Ó, zbohom, zbohom,
zbohom! Nezabudni!

L: Stoj, kto tam? Stoj, kto tam? Tu
Guildenstern!

S: Á, to ste vy?

L: Tak čo, milý Rosenkrantz? Ako sa to
skončilo?

S: Všetko je v poriadku. Hamlet išiel stále za
mnou. Vravím mu: „Poď, som duch tvojho mŕtveho
otca, Claudius mi nalial do ucha jed, pol
litra, aha!” A potom som sa rozplynul. A vy
ste sa ako vyspali?

L: Celú noc som oka nezažmúril. Myslel som na
tú včerajšiu divadelnú hru. Už okolo polnoci
by som aj bol zaspal, keď tu zrazu niekto
vošiel do mojej spálne, sklonil sa nad mojou
posteľou a objal ma.

S: Objal vás. To je záhada!

L: Objal ma a povedal: „To nie si ty,
Gertrúda?” A ja som povedal: „Nie, to som ja,
Guildenstern, Moyzesova 29.” On na to povedal
„Damned” a odišiel.

S: S kým si vás len mohol pomýliť?

L: Nemám potuchy.

S: Ako vás oslovil?

L: Gertrúda.

S: Tak si vás pomýlil s Gertrúdou.

L: Kto je to Gertrúda?

S: Gertrúda je predsa naša kráľovná!

L: Naša kráľovná sa volá Gertrúda? Veď jej
manžel sa volá Claudius?

S: Ona si nechala dievčenské meno. Tak vás si
pomýlili s kráľovnou! To je zlé!

L: To je veľmi zlé!!

S: Mali ste ísť za tým človekom a poriadne mu
vynadať!

L: Išiel som. Idem za ním, po chodbe, so
sviečkou v ruke, ešte si vravím: škoda že som
tú sviečku nezapálil, aspoň by som dačo videl.
A tu zrazu – na konci chodby – kráľ!

S: Čo tam robil?

L: Kľačal pred krucifixom a niečo si mrmlal. A
tu vidím, že ku kráľovi sa blíži tieň.

S: Jeho vlastný tieň?

L: Cudzí. Vlastný tieň mal pri sebe. A zrazu
nad kráľom sa zjavil tieň dýky!

S: A dýka nikde, čo? Haha!

L: Čoby! Tú dýku držal v ruke kráľov synovec.

S: Ktorý je to?

L: Ten malý blonďák, čo ho stále strašíte na
hradbách.

S: Á, Hamlet! Toho poznám. Veď je to hlavná
postava. Veľmi sčítaný človek.

L: Tiež si to myslím.

S: A viete, že takí ľudia, čo veľa čítajú,
môžu na to doplatiť?

L: Myslíte?

S: Napríklad ja. Minule idem po hradbách a
zrazu oproti mne – Anna Kareninová.

L: Obidva diely?

S: Vravím jej: „Anča, čo tu robíš?” a až potom
som si uvedomil, že je to púhy prelud mojej
sčítanej mysle. Tak som sa s ňou rozlúčil.
Išla do jedálne. Bola hladná ako vlk.

L: Strašne je hladná, odkedy je brožovaná.

S: Tak ako to bolo s tou dýkou?

L: Hamlet stál s dýkou nad vlastným strýkom.
Vravím si: bože môj, ešte mu dačo vyparatí.
Mohol mu napríklad poodrezávať gombíky. Reku,
zabránim tragédii. Zakričal som na Hamleta,
celkom ticho, a podišli sme do temného kúta.
Tam som mu dohováral. „Hamlet, nehanbíš sa?
Strýko sa ti modlí a ty tu hore-dolu s dýkou?
Veď sa nevie sústrediť!” A on, že vraj nič, že
je nervózny a už sa tou dýkou blížil ku mne a
vraví mi: „Guildenstern, Guildenstern, choď do
kláštora!”

S: Do kláštora? V najlepšom veku?

L: Ale vtom sa našťastie otvorili dvere a
vošiel sluha. Vraví Hamletovi: „Vaša Jasnosť,
očakáva vás Jej Jasnosť!” Ja som hneď vedel –
kráľovná Gertrúda volá Hamleta k sebe. Povedal
som si: Guildenstern, nechoď do kláštora, choď
za Hamletom. A predbehol som ho takou skratkou
– neviem, či ju poznáte: hore po schodoch do
veže a z veže po schodoch dolu do skladu.

S: Poznám. Kto by ju nepoznal?

L: A v tom sklade sú jedny tajné dvere...

S: Tajné dvere? Poznám. Kto by ich nepoznal?

L: Otvorím tie tajné dvere a viete, kde som sa
ocitol?

S: V sušiarni!

L: Nie! Priamo v spálni kráľovnej Gertrúdy. Za
bielou záclonou. Tak sa dívam spoza tej
záclony, len jedným okom, aby ma Gertrúda
nezbadala – a ona tam bola sama. A len tak
naľahko!

S: Naľahko?! (Strašne sa smeje.)

L: Mala len negližé. A chodila hore-dolu po
spálni.

S: Negližé nosila so sebou?!

L: Áno. Mala ho zrolované pod pazuchou.
Chodila hore-dolu, ja za ňou a vtom som začul
akýsi šuchot. Obzriem sa, a viete, kto vošiel
tými tajnými dverami za záclonou?

S: Ja!

L: Veď vy ste boli na hradbách! Polónius!!
Tiež poznal tú skratku. Tak mu vravím:
„Počúvajte, Polónius, sem sa dvaja
nevmestíme!” A on, že vraj o ňom kráľovná vie.
A vynoril sa spoza záclony a vraví Gertrúde:

          Hneď príde, povedzte mu
          doprosta,
          že to, čo stvára, je už
          neúnosné
          a že ho chránila len Vaša
          Milosť
          a stála medzi ním a veľkým
          hnevom.

          Ja hneď tu zmĺknem – len
          ostro naň!
          Ruky bozkávam.

Takto ju nahuckával na Hamleta! Vo veršoch!

S: A čo vy?

L: Vravím si – idem ju odhuckať. Tiež vo
veršoch. Pripravil som si takú nezáväznú
básničku: „Ja list vám píšem, no a čože, čo už
riecť môžem listom tým?” ...keď vtom vošiel do
spálne rozzúrený Hamlet.

S: Neviem, čo je v poslednom čase taký
nervózny. Aj sa mu ruky trasú, aj sa povráva,
že sa na Oféliu vykašlal.

L: Čudujete sa, že je nervózny, keď ho po celé
noci strašíte na hradbách?

S: Môžem ja za to, že ma strašenie tak baví?
Bububu, od rána do večera bububu. Sám sa vždy
zľaknem.

L: Polónius bol za záclonou. Ako som už
povedal, bolo nám tam tesno. Vravím mu:
„Počúvajte, Polónius, nemohli ste ostať v
sklade? Veď aj tam všetko počuť!” A on mi
vraví: „Do skladu choďte vy! Idiot!”

S: Takto vám povedal? Zabime ho!

L: Ja som mu povedal svoje, nebojte sa!
Vravím: „Čo sa nadrapujete? Vy ropucha.” Začal
do mňa strkať, ja do neho, potom som mu vrazil
jednu do brucha – a predstavte si, porezal som
sa. Pozriem lepšie, a tomu prefíkancovi trčala
z brucha moja dýka.

S: Polónius nosil v bruchu vašu dýku? Čo si už
tí ľudia nedovolia!

L: Moju dýku! Vzápätí sa zvalil na zem. Niekto
ho cez tú záclonu prebodol.

S: A kto to mohol byť?

L: Neviem. Gertrúda to nebola, Hamlet to
nebol, ja som tiež rýchlo odišiel. Počúvajte,
Rosenkrantz, keby sa vás niekto vypytoval –
dnes v noci sme boli spolu.

S: Vylúčená vec. Dnes v noci som bol sám.

L: Potrebujem alibi. V čase vraždy som nebol
vo svojej izbe.

S: Tak vám treba. V čase vraždy má byť každý
vo svojej izbe. Predstavte si, že by chceli
zavraždiť vás. Chystajú sa na to tri mesiace,
a keď k tomu dôjde, nie ste vo svojej izbe.

L: Lenže dnes v noci zavraždili Polónia. Po
jeho vrahovi sa pátra. Pátranie vediem ja.

S: Vy vediete pátranie? Pardon. Môžem pri
vypočúvaní povedať, že dnes v noci sme boli
spolu?

L: Ale veď ste boli sám!

S: Lenže ja potrebujem svedka na to, že som
bol sám! Vražda je vážna vec! Chudina Ofélia,
úbohá sirota...

L: Oféliu mi ani nespomínajte! Tá sa zas ráno
utopila.

S: Zas? Málokto vie plávať v štáte dánskom. A
kde sa to stalo?

L: V potoku pod hradom.

S: Boli ste pri tom?

L: No dovoľte!

S: Pardon.

L: Samozrejme. Tri razy som ju musel ponoriť a
furt spievala. Doremifasollasido.

S: Počul som len Doremifa, potom ma Hamlet
poslal po cigarety.

L: Aké cigarety? Veď to bolo v stredoveku!
Vtedy cigarety ešte nevymysleli!

S: Ale čoby! Veď Hamlet fajčí ako Turek.

L: Vy ste Hamleta nikdy v živote nevideli!!

S: Ja?!! Veď ja som bol zamestnaný v tej
budove na hlavnej ulici. Tam hrávali Hamleta,
každý večer, a ja som hral tých štyroch
kapitánov, čo vynášajú mŕtveho princa zo
scény.

L: Štyroch kapitánov? Vy sám?

S: Áno, sám. Taký som bol herec!

L: To by som rád videl, ako ste ho vynášali!

S: Jednoducho. Najprv som chytil truhlu
vpredu, potom som prebehol dozadu a už som bol
zo scény preč. Diváci ma ani nestačili zrátať.

L: A truhlu s mŕtvym princom ste potom zložili
v zákulisí...

S: Kdeže! Každý večer som ju nosil pani
Hamletovej. Po čase bola dosť nervózna. Vraví
mi: „Načo mi to sem stále nosíte, už mám toho
plnú pivnicu!”

L: Tak sa mi vidí, že ste divadelný odborník.

S: Pochopiteľne. Hral som vo všetkých hrách. A
tie, v ktorých som nehral, tie som videl.

L: A poznáte ten kus...

S: Samozrejme, výborne napísaná vecička.

L: ...ako ona tam príde, a on ju nečaká?

S: Ona sa potom pozrela na dvere, však!

L: Tam neboli dvere. Tam boli schody!

S: Ale nad schodami boli dvere!

L: Nad schodami bolo okno! Tam sa odohrala
najdramatickejšia scéna celej hry. Tá herečka
stála v proscéniu a bolo vidieť, že už
nevládze ďalej. Život ju unavil. A vtom sa
rozhodla. Vybehla po schodoch, otvorila okno a
povedala: „Prší!” A potom sa pozrela na dvere.

S: Veď ste vraveli, že tam dvere neboli!

L: Akože by neboli? A kadiaľ odišla?

S: To je práve to! Aj by bola odišla, ale
nemala kade! Nemala východisko!

L: To je fakt! Ale na tej žene nebolo nič
vidno. Tá to hrala!

S: V tom je práve ten herecký kumšt, že na nej
nebolo nič vidno!

L: To bola herečka! V treťom dejstve na nej
tiež nebolo nič vidno. Zabili ju a na nej
nebolo nič vidno. Ešte tri minúty chodila po
javisku so sekerou v chrbte. Až potom pribehol
riaditeľ a skríkol: „Padni, lebo dostaneš
výpoveď!” Tak padla.

S: Ani na tom riaditeľovi nebolo nič vidno.
Ten vyzeral ako inštalatér.

L: A pamätáte sa na toho chlapíka v štvrtom
dejstve, ktorý prišiel pomstiť tú herečku, čo
ju zabili? Ani na ňom nebolo nič vidno.

S: Áno. Ten nemal ucho a stále načúval.

L: Viete čo? Zahrajme si tú vrcholnú scénu.
Ako vravia umelci, skúsme si tú sekvenciu
naevokovať. Ani by ste neverili, aká dôležitá
je evokácia v divadelnom umení.

S: Viem. Veď cez vojnu evokovali celé rodiny.

L: Tak vy budete vrah, tu máte sekeru. Stojíte
nad obeťou.

S: Ešte krváca? Ja neznášam krv.

L: V hereckom umení je najdôležitejšie vžiť sa
do duše postavy. Ste obyčajný vrah. Ale nesmie
byť na vás nič vidno! Stojíte nad obeťou. Ja
som pomstiteľ, stojím za dverami. Hráme.
(Odíde za dvere a zaklope.)

S: Počúvajte, tu niekto klope!

L: Veď to som ja!

S: A čo chcete?

L: Chcem zahrať tú scénu! Ste vrah, stojíte
nad obeťou, ja som pomstiteľ, stojím za
dverami. Keď zaklopem, poviete „ďalej”.

S: A dovtedy čo mám robiť?

L: Dovtedy čušte! Až keď zaklopem, poviete
„ďalej” s takou predtuchou. (Ide za dvere,
klope.)

S: Ďalej! Ježišmária, dačo tuším!

L (vstúpi): Vidno na mne niečo?

S (prezrie si ho): Nič.

L: No vidíte. Nič na mne nevidno a ja som vás
prišiel zabiť.

S: Ako zabiť? Hádam len nie naozaj?

L: Prečo nie? Veď ste mi zabili matku, aha!
(Ukáže na dlážku.)

S: Ale to sme sa len tak dohovorili!

L: Dohovorili sme sa, že si ju vezmete.

S: Veď ja som už ženatý!!!

L: Á! Ty sviňa! Ty hnusný, chlipný vrah!

S: Čo ste sa zbláznili, Lasica!

L: Mňa nazývaš bláznom? Po tom, čo si tu
porobil? Po tej hnusnej prefíkanej vražde?
(Vrhne sa na zem.) Mamička moja, v svadobných
šatôčkach mi tu ležíš.

S (chodí popred neho): Spamätajte sa, veď tu
nikto nie je!

L: Nešliapte mi po matke! Neboj sa, mamička,
pomstím ťa!

S: Pán Lasica, tu máte pilulku...

L: Tak?! Nestačilo ti, že si mi matku zmárnil,
aj mňa chceš zabiť? To si odpykáš! (Škrtí ho.)
Vidno na mne niečo? Vidno na mne niečo?

S (z posledných síl): Nie, nie, nevidno!

L (pokojne): No. A to je to herecké umenie.
(Satinský je nadšený a s úctou tlieska.) A
teraz si to skúsme obrátene. Ja budem vrah a
vy pomstiteľ.

S: Neviem, neviem, doteraz som ešte nemal
väčšiu hereckú príležitosť. Hral som akurát
Vassu Železnovovú.

L: To stačí. Som vrah, stojím nad obeťou, ste
pomstiteľ, stojíte za dverami. (Satinský ide
za dvere.) Moment! Sekeru nechajte tu! (Berie
mu imaginárnu sekeru, postaví sa nad obeť a
čaká. Satinský vzápätí vojde s výrazom plným
zloby.) Čo je?

S: Čo by bolo? Vy máte povedať „ďalej”.

L: Ale veď ste neklopali.

S: Čo na tom, že som neklopal? Veď ste mi
zabili matku! A ešte budem vyklopávať?!

L: Akú matku, do čerta? Mali ste zaklopať!

S (ukáže na dlážku): A toto je čo. To je moja
matka! Neboj sa, mamička, pomstím ťa! Krv,
Jago, krv! (Škrtí Lasicu a spieva.)
Mississippi, ty rieka stará..

L (umiera): Nenávidím rasizmus!

S: Preč škvrny z mojich rúk, preč!

L: Škvrny odstráni čistiaci prostriedok
Čikuli! (Obráti sa na Satinského.) Július!

S: Už aj ty, môj syn Brutus? (Lasica mu vrazí
dýku do boka.) Ach, dnes asi nepôjdeme do
senátu...

L: Romeo!

S: Júlia!

L: Umrime spoločne!!

S: Súhlasím. (Vypije jed a umrie.)

L: Juj, ale som ju dostal!

S: Keď ste si ma upiekli, tak si ma aj
zjedzte! Ujújújújújúj! (Vyskočí na šibenicu a
chvíľu sa hompáľa.) Tak čo, ste spokojný?
Pretvaroval som sa už lepšie?

L: No spočiatku vám to nešlo, ale teraz to
bolo obstojné. Patríte na šibenicu.

S: Patrím do divadla. Divadlo mám strašne rád.

L: Ja tiež. Divadlo – to je jediné miesto, kde
to pretvarovanie má aký-taký zmysel.

Lasica a Satinský zakývajú obecenstvu a úplne
spotení vypadnú za kulisy.



                     Maják

Osoby:

EMILO, starý strážca majáka

GEORGE, mladý strážca majáka

Skromná izbietka v prízemí budovy majáka.
Stôl, dve stoličky, dve lôžka, umývadlo.
George spí na svojom lôžku. Zvečerieva sa.
Zvonku počuť ostrý hvizd vetra, ktorý
napodobňujú všetci zamestnanci divadla. Vojde
Emilo, zababušený do nepremokavého plášťa, so
strážnym lampášom v ruke. Strasie sa, odloží
lampáš, glgne si z fľaše, ktorá stojí na stole
a pozrie na hodinky. Podíde k spiacemu
Georgovi a zatrasie ním.

EMILO: Hej! Počuj! Je večer! Vstaň a choď
hore!

GEORGE (pomaly sa prebúdza, čosi sa mu
snívalo, pretrie si oči): Čože? (Uvedomí si,
že je to Emilo.) Daj pokoj! Ja ta nejdem!
Rozumel si? Čo sa tak dívaš? Nejdem hore na
vežu!

EMILO: Počúvaj, daj si pozor!

GEORGE: Ja ta nejdem a nejdem. Darmo sa
namáhaš.

EMILO: A čo ti prišlo na um? (George zdĺhavo
zíva.) Hovorím ti: daj si pozor! A kto ta
pôjde miesto teba?

GEORGE: Nikto. Aj tak to nemá význam.

EMILO: Čo nemá význam? Čo nemá význam?

GEORGE (prejde k umývadlu a umýva sa): To nemá
význam, aby som tam celú noc signalizoval ako
blázon.

EMILO: Pozri: sme strážcovia majáka?

GEORGE: Sme.

EMILO: Treba dávať lodiam signál?

GEORGE: Treba.

EMILO: Máš službu?

GEORGE: Mám.

EMILO: Tak čo nemá význam? Choď pekne hore a
signalizuj! O druhej ťa prídem vystriedať.

GEORGE: Signalizuj, signalizuj! Neviem načo!
Neviem komu! Myslíš, že ma to baví
signalizovať len tak?

EMILO (sadne si za stôl a vyzúva sa): Ako to –
„len tak”? Veď ty kladieš nehorázne otázky!
Taký som prekvapený, že ani neviem, čo ti mám
na to odpovedať. Čo to znamená signalizovať
len tak? Človeče, aký ty máš vzťah k
výstražnému znameniu?

GEORGE: Svoju prácu vykonávam rád.
Signalizujem od detstva. Veď som syn strážcu
majáka. Stál som na veži v tých najväčších
búrkach. Ale vtedy som slúžil na majáku, okolo
ktorého chodili lode! Vtedy som signalizoval a
lode mi na signalizovanie odpovedali
priateľským zahúkaním: hú-hú-hú. Alebo niekedy
len hú, ale to stačilo! Nuž ale toto:
signalizovať len tak? Prosím ťa – hovorme
otvorene – kde by sa tu vzali lode?

EMILO: Ako to myslíš?

GEORGE: No... nevysvetľuj si to hneď tak.
Nemyslel som to tak. Len som myslel, že ak...
totiž... v danom okamihu... počkaj, takto by
som to vyjadril... človek a priori má
určité... postupne... však... akoby...
viacmenej isteže... čo na to povieš?

EMILO: Nepáčiš sa mi v poslednom čase. Začínaš
mať čudné reči. Nie si chorý?

GEORGE: Neviem.

EMILO: Tak čo ti chýba? Raňajkoval si?

GEORGE: Samozrejme. Ešte predvčerom.

EMILO: Potom naozaj neviem, čo ti je. (Odrazu
mu niečo svitne.) Alebo hádam...?

GEORGE (skočí mu do reči): ...Ale nie! Čo si o
mne myslíš! Pozri, poviem ti to dorovna! Chcel
by som sa s tebou pozhovárať medzi štyrmi
očami. Ako chlap s chlapom. Máš chvíľu času?

EMILO (podíde ku dverám, otvorí ich, vyzrie,
potom ich zatvorí, otočí sa ku Georgovi): Aha,
už chápem, si zaľúbený.

GEORGE: Prosím ťa, do koho by som sa tu mohol
zaľúbiť! Vieš dobre, že už roky trčíme v tejto
veži sami dvaja.

EMILO (podíde k nemu): No. Všeličo sa stáva.
Ale mne to môžeš povedať. Mám pochopenie pre
také veci. Som človek bez predsudkov.
Konvencia sa mi bridí. Preto som šiel na
maják. Zdôver sa mi. Neoľutuješ!

GEORGE: Som veľmi rád, že mi vychádzaš v
ústrety. Sám by som sa nebol odhodlal. Ale už
to nemôžem tajiť.

EMILO: Ale načo by si tajil? Veď ťa nezjem!
Len to povedz a všetko bude v poriadku. Uvarím
ti čajík? (Chce ísť k variču.)

GEORGE (chytí ho za nohu): Nie! Nie. Ďakujem.
Vieš, rozmýšľam o tom už pol roka. Stále ma to
prenasleduje. V noci nemôžem spávať. Ani
signalizovanie mi nejde tak ako voľakedy. Rád
by som počul tvoj názor.

EMILO: Vopred ti hovorím, že nebudeš sklamaný.
Len sa už konečne vyslov. Tak dlho som čakal
na túto chvíľu. Cítil som, že mi niečo
zamlčuješ. Hovor!

GEORGE: Mám?

EMILO: Nemuč ma, Žorž!

GEORGE: Tak to poviem. Mne sa to s týmto naším
majákom nevidí.

EMILO: S majákom? S akým majákom? Ahá! S
majákom! Maják, maják, stále len maják.
Nehnevaj sa, ale toto hovoríš každý deň, len
čo máš ísť signalizovať. Pre mňa to nie je
novinka!

GEORGE: To ešte nie je všetko.

EMILO (znovu sa blíži ku Georgovi): Tak
predsa?

GEORGE: Pamätáš sa, raz, – bolo to asi pred
osemnástimi rokmi – sedeli sme tu v izbe pri
stole. Vtedy si mi povedal, že signalizovať
treba kvôli lodiam, ktoré plávajú po mori s
nákladom korenín...

EMILO: ...vzácnych korenín!

GEORGE: Áno. Ale mne ide o to, že tie lode tu
neplávajú, tým menej s nákladom vzácnych
korenín a už vonkoncom nie po mori.

EMILO (spozornie): Ako to myslíš?

GEORGE: Prosím ťa, neopytuj sa ma, ako to
myslím. Zatiaľ neviem. Ale jedno je isté: tie
lode tu neplávajú preto, že tu nie je more!
Rozumieš? Jednoducho tu nie je more!

EMILO: Rozumiem. (Medzitým si nabral polievky
a hltavo je.) No a?

GEORGE: Čo „no a”? Vravím ti, že tu nie je
more! Choď sa pozrieť hore na maják! Čo
uvidíš? Dolu lúka, v pozadí les. Nie je ti to
podozrivé?

EMILO: Nie. Prečo?

GEORGE: Pretože mne je to podozrivé!!

EMILO: Si príliš temperamentný, nemyslíš?

GEORGE: Myslím, že kde nie je more, tam nemôžu
byť ani lode. Z toho vyplýva, že netreba
chodiť každú noc na vežu a signalizovať. Komu?
(V rozčúlení schytí metlu a rýchlo pozametá
izbietku.)

EMILO: Moment, nie tak zhurta! Nemám rád
predčasné závery. Nie je to také jednoduché.
Vieš, bratku, more – to ti je taký nespútaný
živel...

GEORGE: More! Kde by sa tu vzalo more! (Ukáže
na veľkú mapu.) Veď pozri na mapu, aha!

EMILO (díva sa skepticky na mapu): Nuž, na
mape nie je. Lenže – možno veriť mape? Čože je
to – mapa? Zdrap papiera! A more? More je
živel! Napokon, nič nemôžeme s istotou tvrdiť.
Kedysi tu more určite bolo. Spomeň si na
prvohory, paleocén, plyocén, acetylén... more
je večné.

GEORGE (medzitým vyhrabal kdesi zaprášenú
knihu, cituje): Kto z nás môže o nejakej veci
povedať, že je večná? Kto z nás vôbec pozná
večnosť? Existenciu hmoty mimo času...

EMILO: Ja viem, ty si fiškál. Stále sa len v
tých knihách rýpeš! Už toho mám dosť! Choď
pekne hore a signalizuj!

GEORGE: Ale mne sa nechce!

EMILO: Tá lenivosť! Že sa nehanbíš, v tvojom
veku.

GEORGE: Nie. Lenivý nie som. Veď všetko čo
mám, zadovážil som si prácou vlastných rúk:
zubnú kefku, uterák, mydlo, okuliare. Nechce
sa mi hore, pretože tam hore mám vždy taký
čudný nepríjemný pocit.

EMILO: To je pocit zodpovednosti.

GEORGE: Možno. Stojím ti tam, viem, že nijaká
loď sa nezjaví – kto to kedy videl, loď na
lúke – a predsa signalizujem. Dúfam, že by sa
predsa len nejaká mohla zjaviť, hoci viem, že
je to nemožné, a napriek tomu čakám a čakám,
signalizujem a celý život si vravím: „Čo
keby?” To je strašné!

EMILO: To vôbec nie je strašné. To je správne.
Signalizovať treba. Čo keby...

GEORGE: Lenže ja si myslím, že signalizovať
netreba. Ale keď som hore, tak signalizujem.

EMILO: Správne. Pretože tu dole signalizovať
netreba. Tu ťa nijaká loď nezazrie.

GEORGE: Hej, ale ani tam hore ma nikto
nezazrie!

EMILO: Prečo? Prečo? Veď zhora je výhľad do
okruhu cca štyroch kilometrov.

GEORGE: Výhľad je. Ale more nie je.

EMILO: More nie je, ale signalizovať treba.

GEORGE: Načo? Nie je more – nie sú lode!
Logika.

EMILO: Nie je more, nie sú lode. Hm. Ale je
maják! Je maják – sú lode. Sú lode – je more!
Logika! Vari nemáš vzdelanie?

GEORGE: Akožeby nie: sinus, tangens,
cotangens...

EMILO: Tak musíš vedieť, že maják slúži ako
výstraha okoloidúcim lodiam, aby nebodaj
nenarazili na plytčinu.

GEORGE: Nuž, plytčina by bola. More nie je.

EMILO: A o čo ide? O more alebo o plytčinu?

GEORGE: Ide o maják! Maják, ktorý nie je na
mori, ale na lúke – podľa mňa nie je maják!

EMILO (vzrušene vstane a prechádza sa po
izbe): To by som tak celkom isto netvrdil!
Tento maják tu stál ešte predtým, než si sa
narodil. Každý, kto išiel okolo hrdo hovoril:
Toto je náš maják! A ty teraz jednoducho
vyhlásiš, že táto veža nie je maják? Teda čo
je? Rozhľadňa? (Schytí Georgeho za košeľu a
lomcuje ním.) Z rozhľadne sa večer čo večer
signalizuje? Za čo dostávaš plat? Z čoho
žiješ? Há?

GEORGE (vyslobodí sa z rúk starého strážcu):
Veď to je práve to, čo ma znechucuje. Dostávam
mesačný plat za signalizovanie. Platia ma za
celkom zbytočnú prácu.

EMILO: A ty si myslíš, že by ťa platili, keby
na signalizovaní nezáležalo? Možno práve dnes
narazí nejaká loď na plytčinu! Rovno pod naším
majákom! Plytčín – ako si sám povedal – je tu
dosť. Vieš, čo by to znamenalo? Dieru v boku!

GEORGE: Dieru v boku? (Zhrozený.) Nevrav.

EMILO: No len si predstav: noc, more, búrka,
plytčina – prááásk! Nárek cestujúcich na lodi,
ktorá narazila na plytčinu. Ich rozčarovanie:
verili, že maják im ukáže cestu. Tichou nocou
znie „Blíž k tebe, Bože môj” a beznádejní
ľudia, stratení vo svojej opustenosti
vyskakujú z lode...

GEORGE: Lenže načo by vyskakovali? Veď tá loď
by sa nepotápala. Nemala by sa do čoho! Tu nie
je more!

EMILO: Tým horšie. Do vody sa skáče oveľa
bezpečnejšie. Voda tlmí dopad. A keď nie je
voda, vieš aký tvrdý je dopad? Sám som sa o
tom presvedčil, keď som minule skočil z veže a
v domnení, že skáčem do vody – bola to
hlavička, George – dopadol som na betón.
Nepríjemné prekvapenie.

GEORGE: Musel si sa poriadne tresnúť.

EMILO: Ale nezanevrel som. A je na nás, aby
sme takýmto a im podobným prekvapeniam
predchádzali. Čím? Sústavným signalizovaním.

GEORGE: Ako to myslíš? Sám si sa presvedčil,
že tu nie je more.

EMILO: ...že tu pravdepodobne nie je more.
Možno je to iba náš subjektívny dojem.

GEORGE: Tak teda lúka, les, ten tvoj dopad, to
je oné... len fatamorgána?

EMILO: Nie, George, fatamorgána to nebude.
Fatamorgány sú na púšti. A my sme na mori.

GEORGE: Možno sme na púšti, čo my vieme?

EMILO: Na púšti nie sme. Čo by na púšti robila
lúka a les? Sme na mori.

GEORGE: To je skutočne zaujímavé. Všetko by
bolo v poriadku, nebyť tej lúky a toho lesa.
Čo s nimi?

EMILO: Pozri, treba uvažovať logicky: to, že
vidíme lúku a les, to ešte nič neznamená. Ak
vychádzame z toho, že je tu maják – a to je
neodškriepiteľný fakt – musíme si uvedomiť
pravdepodobnosť výskytu majákov. A každé malé
dieťa vie, že maják sa vyskytuje väčšinou na
mori. Prečo by sme práve my mali tvoriť
výnimku?

GEORGE: My? Výnimku? Ešte to by nám chýbalo!

EMILO: No vidíš. Veď som ti vravel: nestrácať
hlavu.

GEORGE: Nuž veru. More tu síce pravdepodobne
nie je, ale predsa bude dobré ísť hore a
signalizovať, pretože keď je tu maják, tak tu
bude pravdepodobne aj more, aj keď sa nám
vidí, že tu pravdepodobne nie je. No nie?

EMILO: Veľmi presne si to vystihol. Čože lúka
a les! To je v našom prípade úplne
zanedbateľné. Vieš, George, asi nevidíme do
celej veci hlbšie. A prečo by aj? Sme iba
jednoduchí strážcovia majáka a ako takí musíme
strážiť a nesmieme sa nechať ovplyvňovať
kadejakými faktami, nech sú akokoľvek závažné.
Chápeš?

GEORGE (vstáva a oblieka si plášť): Chápem,
Emilo. A som rád, že si mi pomohol. Ani
neviem, ako sa ti mám za to odvďačiť. (Ide ku
kufru a prehŕňa sa v ňom.) Chceš, požičiam ti
zubnú kefku.

EMILO: Ďakujem, to si nemusel. Ďakujem. A
teraz choď hore a signalizuj. Keď sa vrátiš,
uvarím ti čajík.

GEORGE (už je oblečený, berie lampáš, podáva
Emilovi ruku): Tak idem.

EMILO: Choď a dávaj si pozor! V tomto ročnom
období býva more často rozbúrené. Nespútaný
živel. (George už vyšiel s lampášom a počuť
len kroky po starých drevených schodoch. Vonku
je fujavica. Z diaľky počuť bučanie kravy.) A
nie aby si mi prechladol!

                 Ďalšie texty

Masy aj tak chcu vidiet krv 
Novy Ja  diel prvy
Egon Alter (11.9.2002)

Smarit vinovu flasu o stenu, teda pokial nie je plna, je skvela vec. Nie ze by to razom vyriesilo nejaky problem, ale je to gesto odhodlania. A odhodlanie, to ja teraz potrebujem. Este by som sa mohol na tych crepoch porezat. Par kvapiek odkyslicenej krvi z nejakej poskodenej kapilary, by bolo peknym symbolom mojej snahy  katarzia, ako sa patri. Flasa na dlazke a jej obsah v cievnom systeme sice nie su najlepsim predpokladom pre radikalne kroky, ale ako vravim, odhodlanie je to hlavne. Toto je skratka koniec mojho zivota. Teda... mojho doterajsieho zivota, aby som bol presny. 
Z kniznice som vyhrabal knizku Jak se stat v zivote stastnym a dosahnout vsechno co chcete. Dostal som ju od svojho najlepsieho kamarata k osemnastke. Viem, trocha hlupy humor, ale vtedy sa mi to zdalo naramne zabavne. Nasraty som az teraz, po takmer piatich rokoch, ked sa vidim, ako ju otvaram v rukach. Je mi jasne, ze ked clovek klesa takto hlboko, uz to fakt nemoze byt horsie a co je napriek tomu aj tak este horsie, uz sa to ani nesnazim sam sebe nijako ospravedlnit. Kaslem na to. Chcem byt v zivote stastnym a dosiahnut vsetko, po com tuzim? Chcem! Mam na to v policke specializovanu odbornu publikaciu renomovaneho americkeho psychologa s tridsatrocnou praxou? Mam! Vypil som sedmicku vina? Vypil! Tak co teda. Stale lepsie ako prazdny pohlad muzatky predavajucej v non-stope, kam chodim pravidelne nad ranom kupovat dalsie vino a prazdnu flasu nikdy nevratim, aj ked je zalohovana piatimi korunami. 
Teraz mozno s udivom zistim, ze ten jediny spravny navod na zivot mam po cely cas zalozeny hned vedla knihy o princeznej Diane. Aka krasna ironia osudu by sa zrazu z vysky zniesla doprostred tejto garsonky, keby sa ukazalo, ze ten americky skrabak s usmevom na tri prsty ma fakt pravdu a ja hlupak som ho doteraz nebral vazne. Mozno by som potom tu knizku mohol predat aj za dvojnasobok ceny, ved nech aj inym posluzi, ak ja uz budem stastny a polahky dosiahnem vsetko, co chcem. A jemu by som poslal dakovny list, aby nebol smutny, ze sa dostal do toho najpodradnejsieho vypredaja na svete.
Tak teda pekne po poriadku. Uvodne slovo slubuje vela a obsah vyzera nadejne. Novy zivot, Uspech v lasce, Uspech v zamestnani, Jista budoucnost a Splnene sny. Ano, presne toto vsetko chcem. Jedine, co by som prave teraz nechcel, je nechat sa pri citani zaskocit neocakavanym, ale o to zakernejsim triezvenim, ktore by nadobro zahatalo moju cestu ku stastiu. Siahol som do chladnicky po zvysky fernetu a ginu, co tam mam este od Silvestra, aj to neviem, ci nie od minuleho. S ich pomocou urcite stanovim velmi konkretne ciele, velke a male ulohy, urcim priority a najdem vhodny zosit na zapisovanie si vsetkych dosiahnutych neuspechov, pripadne nedosiahnutych uspechov, tak ako to ziada autor hned v prvej kapitole.
Prebudil som sa na zvukove vibracie susedovej vrtacky, ktory sa pravdepodobne uz pred dvoma mesiacmi nacisto scvokol zo svojich sprostych deti a odvtedy si mysli, ze jeho byt je emental a snazi sa don urobit co najviac dier. Zvonku svietilo slniecko a cez uzku skaru pootvoreneho oka mi davalo najavo, ze zacala krasna nedela, ktoru si vsak urcite nevychutnam, lebo jedine, co teraz dokazem, je uvedomit si, ako ma hovadsky boli hlava. Skusil som nou pohnut a odmenou mi bola ostra bolest niekde vedla ucha. Vytiahol som spod neho pero, moje krasne, drahe, atramentove pero moderneho dizajnu a vynikajucej kvality. Teraz vsak celkom vyschnute, s ohnutou spickou a zasobnikom vytecenym do postele. Aj by som si zanadaval, ale nic prihodne mi neprichadza na dysfunkcnu mysel. Zato nos funguje a bezpecne rozpoznal strasny smrad, nejaka kurva sa mi tu kdesi musela potyckovat. Ini ludia sa do takychto situacii dostavaju po celonocnych bujarych party plnych uzasnej kolektivnej zabavy a nezavznych sexualnych dobrodruzstiev a vtedy si povedia, ze to stalo za to. Zatial nepoznam detaily, ale ako sa zda, privodil som si tento stav sam a nemam nic, co by som polozil na druhu stranu vahy. Mala by ma hanba fackovat, ale nedokaze ani zdvihnut ruku.
Zo sameho zhnusenia sa mi podarilo posadit sa. Pod sebou som nasiel knizku o stastnom zivote a dosahovani vsetkeho, co chcem a spolu s nou aj podstatny kusok do mozaiky udalosti vcerajsej noci. Vyhodit ju von oknom prave teraz nevladzem, ale coskoro ju to neminie. Mohol som ju aspon oplut, aby vedela, ze my dvaja sme uz skoncili, ale ocividne uz opluta bola a nielen to. Cosi zelene vedla nej, na co som sa snazil zaostrit, sa ukazalo byt cestovnym pasom, toho casu vsak uz Dennik uspechov, aspon tak to mal napisane hned na druhej stranke, kusok pod arabskym napisom Slovenska republika. Zopar dalsich stranok bolo vytrhnutych a pohodenych bokom. Na stranach, ktore noc uspesne prezili, som nasiel posledne vydychy mojho kedysi reprezentativneho pera stelesnene v napise Hlavny cil je TRTKAT. Pismo je neiste, ale som ochotny sa k nemu prihlasit, rovnako ako k obsahu. Za normalnych okolnosti by som sice zvolil menej cesku verziu a podstatne rezervovanejsiu formulaciu, ale na druhej strane, uprimnost a priamociarost sa ceni, zvlast ked smeruje presne k podstate veci.
Ak sa dobre pamtam, tak trtkanie, nazvime ho nateraz sexom, som naposledy zazil pred dvoma rokmi. Bolo to s Hanou, mojou prvou a jedinou priatelkou, rozumej frajerkou. Trvalo to dva mesiace, mozno viac, co je vsak fuk, pretoze okrem momentu, ked ma oficialne pripravila o panenstvo a este jedneho vydareneho vikendu si z tejto epizody nespominam na nic konkretneho. Ani na to, preco sme sa nakoniec rozisli, akurat viem, ze som nejako pozvolne ostal sam  bez bazne a Hany. Nikdy sme si nepovedali zbohom, ani sme sa nebavili o nas dvoch a spolocnej pritomnosti, o buducnosti ani nehovorim. V podstate sme sa nebavili skoro vobec. Ona teraz, ak sa nic nezmenilo (za ten cas sa lahko mohlo), zije 200 kilometrov daleko a nechyba mi. Chyba mi akurat pocit, vyplyvajuci zo statutu cloveka, co moze povedat, ze prave teraz s niekym chodi, i ked to nebola az tak uplna pravda. Pokial som ten pocit nespoznal, bolo mi fajn a keby som vedel, ze mi chybat bude, mozno by teraz Hana lezala vedla mna, presne tam, kde teraz lezi prazdna sedmicka od fernetu z lihovaru Plzen - Bozkov.
Stanoveny ciel budem musiet rozhodne prehodnotit. Mam ho uz sice zapisany v pase, ale hadam sa to bude dat. Stat sa rovnocennou sucastou aspon ako-tak fungujuceho vztahu si rozhodne zasluzi byt hlavnou prioritou ovela viac ako samotny sex. Ten uz potom pride automaticky, aspon by sa to ocakavalo. Postoj v pripade, ze by prisiel samostatne ako nezavzna ponuka, nemam presne ujasneny, ale to sa uvidi, co novy zivot prinesie. NOVY ZIVOT  to znie teda sakramentsky hrdo. Teraz uz len staci vykrocit mu v ustrety tou spravnou nohou. Bohuzial, nikdy si nepamtam, ako ma to stryko Ondro ucil. Ma sa vykrocit pravou ci lavou? Radsej, ako utrpiet stopercentnu blamaz, som sa rozhodol pre 50-percentnu istotu. So zalepenymi ocami, hukotom v hlave a nestalym zaludkom som z postele zoskocil oboma bosymi nohami naraz. Mozaika vcerajsej noci, zial, nebola uplna. Zabudol som na crepy z flase od vina, valajuce sa vsade naokolo. Nuz co, masy aj tak chcu vidiet krv.


Skriabat cudzie chrasty 
Novy Ja - diel druhy
Egon Alter (18.9.2002)
 
V autolekarnicke, ktoru mam v prenajme spolu s bytom, som nasiel vatu a peroxid na dezinfekciukrvavych chodidiel, stipalo to presne ako rozmlatene kolena za mladi. Prilozeny obvz mi ledva stacil na jednu nohu, druhu som si omotal nikdy nenosenym trickom s logom svojho zamestnavatela, ake pravidelne fasujeme v coraz neuveritelnejsich strihovych a farebnych variaciach. V zrkadle som vyzeral ako postmoderna verzia Jezisa s krvavymi nohami a v bielych slipoch, akurat ze moj otec je, na rozdiel od toho jeho, len beznym statnym uradnikom s minimalnym vplyvom na svet a pridruzeny kozmos. 
Uz mimo bezprostredneho ohrozenia zivota, pustil som sa do upratovania vsetkych dosledkov nocneho planovania, kombinovaneho s troma druhmi navzajom nekompatibilnych alkoholov. Naposledy som sa takto doriadil na oslave Marekovych narodenin. Nie ze by som ho mal nejako zvlast rad nad ramec beznych spolupracovnickych vztahov, ale v priebehu polhodiny ma na tu akciu dorazne a akoze nezavisle od seba pozvali hned tri kolegyne. Vraj som uz dlho vyzeral akysi smutny a osamely. Prelozene do normalnej reci, kolektiv sa rozhodol zapojit sa do sutaze o charitativny cin roka a scivilizovat spolocensky irelevantneho jedinca, ktory bol prave najblizsie po ruke. Urobil som im tu radost. Spravil som si lahky strik a prechadzal sa medzi diskutujucimi skupinkami. Vsetci sa vitali radostnymi vykrikmi, akoby sa dve hodiny pred tym nevideli v praci, usmievali sa na seba. Skoro som zacal mat pocit, ze su celkom normalni, ja som ten blby a pan devitimilimetrovej vobec nie je potrebny. Nikdy by som nebol veril, ze mam vo svojom okoli tolko dovernych priatelov s tolkymi intimnymi neriesitelnymi problemami, ktore su mi ochotni zverit, len co v rychlom slede obratia dve az styri ptstojednotky. Na konci vecera, namiesto toho, aby som prepadol sladkobolnej lutosti nad vlastnym osudom, som sa u Mareka na chodbe, ozraty na mol, skydol s hlavou plnou cudzich problemov do pootvorenej skrine, co znamenalo, ze som dokonale naplnil ocakavania mojich kolegov. Vsetci ostatni uz boli v tom case vyrozpravani, viac-menej uspesne popareni a zalezeni vo zvysku bytu, popripade odideni do inych bytov. Rano mi bolo presne tak zle, ako len moze byt cloveku, co polovicu noci preslope a tu druhu polovicu sa intenzivne venuje vdychovaniu naftalinovych vyparov. Okrem toho mi doslo, ze som sa stal neoddelitelnou sucastou kolektivu, firemnou butlavou vrbou a tiez som konecne pochopil, co tolko ludi pritahuje k povolaniu psychiatra  skriabat cudzie chrasty boli ovela menej, ako si skriabat vlastne.
Odvtedy mam prehlad takmer o vsetkom, co sa v nasej kancelarii deje. Ludia, ktori mi dovtedy mohli byt ukradnuti, su mi sice ukradnuti aj nadalej, ale zasa preco z nich nemat uzitok, ked sa sami ponukaju, vela vravia a nic sa nepytaju. Akurat sa cudujem, ako moze nasa firma fungovat, ked vcsina naoko normalnych zamestnancov vo svojom vnutri skryva veci, ze Laura Palmerova by na mojom mieste len cudne klopila zrak. Napriklad sekretarka Andrejka. Pocuvat jej pribehy nestastnej neoptovanej lasky k muzovi, ktory jej povedal, ze je s nou ochotny spavat, ak ona schudne, aby nemal pocit, ze suka s kopou bitunkovych odrezkov, je sice mierne zvrhle, ale predsa len rozptylenie. Este lepsie na tom je, ze Miso, ten nedosiahnutelny muz, v pracovne dni sedava tri metre od nej pri stole pod oknom, nevie, ze ja viem a ona sa obzera po nejakom dobrom a lacnom fitnessku. Pozorovat neverbalnu komunikaciu, ktorou vyplnaju svoje absolutne zbytocne zitie, mi sice nijako nepomohlo vyriesit otazku vlastnej sexualnej abstinencie a zufalej, i ked hrdinsky potlacanej tuzby po normalnom vztahu, ale aspon nemusim stale mysliet na Ivanu a to je, myslim, plus.
Cim dalej, tym viac mi obraz Ivany v hlave, pripadne priamo pred ocami, nerobi dobre. Nerobi mi dobre teraz, ked drhnem pooblievanu dlazku a nerobil mi dobre, ani ked som pred chvilou daval do pracky pachnucu plachtu, ked som bol vcera vecer kupovat vino, tiez dve hodiny predtym a tak dalej. Ivana mi vseobecne nerobi dobre, ale mohla by... keby chcela a najm keby vedela, ze ja by som chcel. Lenze nevie. Len si tak osem a pol hodiny denne sedi za svojim pocitacom, nieco jej hra do sluchadiel a nestara sa absolutne o nikoho. Sposob, akym dokaze od samotneho prichodu do firmy ignorovat vsetko okolite dianie, je v podstate umeleckym dielom, velkou nastennou freskou plnou presnych dotykov stetca, na ktorej pohoreli uz aj onakvejsi znalci z nasej kancelarie. Kym som ju nepoznal, namyslal som si o sebe, ze som troska cudny, ale teraz uz viem, ze som priemerny ako eurovajce v kartone na polici v Tescu. 
Zo vsetkeho najviac mi na Ivane nerobia dobre jej usta, mala bleda peha pod lavym okom a prsia, i ked tie som zatial nedokazal spoznat tak, ako by sa patrilo na objektivne posudenie. Najstrasnejsie je vsak ticho, ktore vladne medzi nou a mnou, kedykolvek sa naskytne moznost skutocnej konverzacie. Ked sme v piatok poobede ostali v kancelarii sami dvaja, ticho hucalo ako ruska chladnicka. Vonku prsalo a ja som jej pri odchode takmer navrhol, ze ju zveziem autom, co by bola vcelku prijatelna zamienka, ale ovladol som sa. Taky som bol hrdina. A ked som vcera hadzal flasu o stenu, bolo mi po stykrat jasne, ze sa hrdinsky ovladnem aj nabuduce, lebo:
- neviem, co mam povedat

- neviem, ako to mam povedat

- neodvazim sa to povedat

- ak poviem cokolvek, posle ma do riti
Ujasnit si tieto dovody mi nejaky cas trvalo, ale myslim, ze to stalo za to - je to vskutku vycerpavajuci opis situacie a vsetkych moznych vyusteni. Lenze ta platila vcera - a vcera som bol niekto iny. Zil som stary zivot zakomplexovaneho, neschopneho, zatrpknuteho a sexualne a citovo frustrovaneho introverta. Teraz uz som novy Ja. Zasadny pokrok zatial navonok nevidno, ale to chce cas. Este nie som extrovert, znovu vsak dycham. Ako novy clovek oplyvam samymi pozitivnymi charakteristikami. Idem rozhodne za svojimi cielmi, som spolocensky aktivny, komunikativny, myslim pozitivne, verim si a vsetko, co dosiahnem, si budem zapisovat, lebo tak to radi mudra kniha. Verim si tak strasne, ze by som teraz v pohode mohol zdvihnut telefon, zavolat Ivane, pozvat ju na veceru a este aj lahkovazne prihodit par slov na temu podrobneho auditu jej prs. Mam vsetko, co potrebujem. Jedine, co mi brani urobit to, je fakt, ze aj tento novy clovek je v hlbke duse presvedceny, ze ho Ivana posle do riti a to by zatial nerad riskoval. Ale, ako vravim, chce to cas a poctivy trening. Prve veci prve. Este nemam kupeny ani poriadny zapisnik, tak co by som chcel.
Mam dojem, ze pre upratanie bytu po vycinani toho stareho prasiveho cloveka som spravil maximum. Pre istotu som sa pozrel na obviazane nohy, ci nahodou nezanechavam krvavu stopu, ale pod latkou sa uz vytvorili velmi jemne pozdlzne chrasticky, vysledok usilovnej prace mojich talentovanych krvnych dosticiek. Stale to stipalo a nemohol som poriadne stupat, ale aspon som uz neposobil dojmom postreleneho jelena. Zaliezol som do sprchy. Firemne tricko som vyhodil do kosa. Inokedy nevyrazne logo dostalo na cervenom pozadi celkom novy rozmer, co mi pripomenulo, ze zajtra sa ostanem doma hojit. Ked som sa do sytosti vyclapotal, zapol som pocitac, aby som poslal pani sefke vysvetlujuci mail. Popri beznych virusoch som v priecinku nasiel neocakavany mail, datum odoslania: piatok o 17:14. 
Chcela by som s tebou o niecom pokecat.
najdes si v pondelok cas? 
d. 
ivana

Chrasticky to zajtra budu musiet vydrzat.


Az taky debil zasa nie som 
Novy Ja  diel treti
Egon Alter (25.9.2002)
 
Citim sa dobre. Spal som aspon 7 hodin, v hlave mi nehuci a dokazem takmer bezbolestne chodit. Stojim pred zrkadlom v kupelni. Osprchovany si umyvam zuby a ak sa mi to len nezda, tak sa na seba dokonca usmievam. Byt novym clovekom je uzasne. Ak to takto pojde dalej, mozno sa nakoniec stanem optimistom. Je pondelok, pol siedmej rano a prvykrat v zivote sa mi skutocne chce ist do prace. 
Ivana sa chce porozpravat. So mnou. Moje dlhodobo slachtene paranoicke podvedomie prave prislo s myslienkou, ze si pri odosielani mailu pomylila adresu a to, co mi prislo, bolo urcene niekomu inemu. Mam to cele ignorovat a nadalej zachovat pokoj duse i tela.
Sakra, tento druh myslenia som si priniesol od rodicov, alebo ma to naucili deti v tabore? Nic take sa teraz nedeje, Ivana sa urcite nepomylila, ani si nerobi srandu. Chce sa so mnou rozpravat a paranoicke ja nech uz navzdy drzi hubu. Jedina otazka dnesneho dna znie: O co jej ide? Teraz mam cele doobedie na to, aby som sa rozkosnicky cvachtal vo vlastnych predstavach.
Idealny scenar vyzera takto:
Sadneme si k stolu, ja si objednam viedensku kavu, ona velke presso s mliekom. Skor, ako to casnicka prinesie, ma Ivana priklincuje ocami. Si najvzrusujucejsi chlap, akeho poznam. Bosou nohou sa pod stolom dotkne mojho stehna. Pozriem sa jej do oci a uvidim ju, tak ako som ju mal vidiet uz davno  nadrzanu kolegynu tuziacu podielat sa na mojich orgazmoch. Odide na toalety, ja za nou. Pojdem az do kabinky. Ona sa na mna vasnivo vrhne a splynieme vo vlhkom bozku. Budeme smatrat rukami pod svojim oblecenim, dychtivo sa rozopinat. Obaja, trosku neskuseni, sa pridusame smiechom nad vlastnou nesikovnostou. Vniknem do nej v polohe, ktoru som predtym povazoval za nemoznu a zazijem niekolko minut najvzrusujucejsich pohybov na svete. Az mi ona namiesto vykriku zahryzne do ramena a ja v krci zaryjem prsty medzi jej lopatky, pohyb nahle ustane. Vsetko vlhke prekryjeme oblecenim a vyjdeme von. Vypijeme svoje kavy a casnicku prehovorime, nech nam preda dve kusovky. Vratime sa do prace a rozdame si to aj tam. O par hodin neskor zas u nej doma, az si pojde po veci a nakoniec u mna este trikrat. Kupime si hned aspon dve skatulky cigariet a na druhy den ani na chvilku neopustime postel. Fantasticky plan. Uzasny, genialny. Bohuzial na nom az prilis vidno, ze som ho vymyslel pred chvilkou, ked som sa v sprche snazil najst vhodne myslienky, podporujuce prave prebiehajucu masturbaciu. Vlastne mi Ivana uz posluzila. Dakujem ti, bola si skvela.
Vydrhol som sa frote osuskou  velmi upokojujuce. Zo skrine som si vybral ciste slipy a premyslal dalej. Tentoraz nad niecim viac realistickym a, zial, ovela menej pornografickym. Uvod ostava. Prideme do kaviarne, posadime sa a... a ja sa suverenne opytam: Tak ako? Je to Ivana, kto si vyziadal tento rozhovor a to ma naplna sebavedomim. Ujo psycholog zo mna musi mat radost. Viedenska a presso ostavaju, co potom a co z toho? 
 Ivana po mne ide, tak ako ja po nej / Budem citlivy partner a pozorny milenec / Skvele 
 Ivane ide iba o sex, mozno aj pravidelny / Budem neunavitelny bujak / Hry bez hranic 
 Ivanu uz nebavi to ticho okolo nej / Budem mily, nevtieravy kolega, ale nic viac / No, to sa uvidi 
 Ivana sa chce z niecoho vykecat, presne ako ostatni / Ako butlava vrba ziskam dalsieho klienta / Tak mi treba 
 Ivana ma prekukla a chce povedat razne nie / Budem odmietnuty v zarodku / Uz zasa? 
 Ivana ma prekukla a chce sa pozabavat / Budem jej ako chuj kupovat darceky a vozit ju do prace / Dost blbe 
 Ivana ide po niekom, koho poznam / Budem zneuzity prostrednik / Uplne na prd 
Posledne dve moznosti mi napadli, az ked som cez pootvorene okienko auta fetoval primestsky smrad, ale budme realisti. Treba ratat aj s nimi.
Zaparkoval som na obvyklom mieste. Pri smradlavom erarnom popolniku vo vestibule nasej budovy stal Marek. Ponukol ma lahkou Chesterfieldkou. Nevzal som si, ale vytah tu prave nebol, takze som sa tvaril, ze troska zbytocnej rannej konverzacie o nicom je presne to, co teraz potrebujem. Vies, kto ma v poslednom case najviac sere? povedal do oblaku dymu. Kto?" - Ivana!" Pozrel som sa na neho, akoze nechapem, kam tym mieri, pretoze som nechapal, kam tym mieri. Sa tvari, akoby sme pre nu boli banda otravnych chujov, ktorych musi strpiet. Prisiel vytah, co bol sam osebe dej, takze som, nastastie, nemusel nic povedat. Marek zahasil cigaretu v polovici a nastupil spolu so mnou. Stlacil som sestku. Stav sa, ze ju do dvoch tyzdnov fiknem," zabetonoval svoje ranne zrnko mudrosti. Okrem Ivany mame v kancelarii tri zeny. Vsetko nase rovesnicky. Podla mna dobre vyzeraju, akurat patria k tomu priemernejsiemu az jednoduchsiemu, co sa da v tejto oblasti najst na trhu. Podla seba su skarede, zato vsak taaaaakto vela komplikovane duse. Z toho, co mi uz doverne stihli pekne jedna po druhej zverit, viem, ze Mareka uz k orgazmu priviedla kazda. Andrejka na dvoch roznych akciach a vzdy ozrata, Petra raz, vraj zo zvedavosti a Jana, jeho favoritka, zatial trikrat, i ked raz z toho len rukou, lebo ved viete. Chcem tym povedat, ze Marek v tomto smere nema problem. S najvcsou pravdepodobnostou ani netusi, co to je odopreta suloz, o sexualnej abstinencii ani nehovorim. Ak sa s nim teraz nejaky debil stavi, tak to bez okolkov skusi aj na Ivanu, len tak zo sportu. Ja to urcite nebudem. Az taky debil zasa nie som.
Ivana si zlozila sluchadla presne o pol jednej. Vsetko, co bolo v maile, bola pravda. Automaticky sme sa vybrali do kaviarne naproti. Nikto nic nehovoril, ale nevadilo mi to az tak. Dufal som, ze toto ticho pocujem naposledy.
Usadili sme sa za okruhlym stolikom. Viedenska a presso, akurat ze bez mlieka. Tak ako? Usmiala sa a zamyslene si krutila prstenom na ukazovaku. Vies, ze mame vela spolocneho? povedala, ked polozila ruky na stol pred sebou. Zdalo sa mi to ako celkom dobry zaciatok. Co takeho, okrem toho, ze sa rovnako ignorujeme? Pozrela sa na mna pohladom, ktory som nevedel zaradit a veci zacali postupne dostavat jasnejsie kontury. Podla Ivany sme obaja osameli, obaja hladame stastie, obom nam niekto chyba a obaja sme ovela smutnejsi, ako si zasluzime. Styrikrat som suhlasne prikyvol a pridal zretelne hmm. Pozeral som sa na nu, ako to hovori a citil zaplavu radosti odniekial zvnutra. Ak ma sem zavolala a toto mi rozprava, nemoze to znamenat nic ine. Proste nemoze. Chce nas dat dokopy. Mna a ju. Muza a zenu. Egona a Ivanu. Z toho bude vztah uzasnejsi ako sedemminutovy orgazmus samca svine divej. Dva koly v plote robotnici spojili novym krasnym pletivom, kvietok sa nahol ku kvietocku a spolu stoja vo vetre, dve polovice roztrhnutej jednodolarovky nasli k sebe cestu a Mark Renton spoznal Dianu. Som kusok od dusevneho vrcholu, a predsa sa stale dokazem ovladat. Mozem este chvilu hrat blbeho.
Co teda navrhujes? spytal som sa, ked prestala rozpravat a zasa ustrnula s tym divnym vyrazom v tvari. Toto bol cas na zasadnu vetu z jej ust a zasadne vety sa vzdy hovoria najtazsie. Bol som zvedavy, ako to zvladne. Drzal som jej palce a keby to neslo, bol som pripraveny pomoct. Siahla do kabelky. Vytiahla z nej zlozeny letak formatu A4 a podala mi ho. Podstatne na nom boli dva napisy: Kazdy pondelok o 19:00 a Spolocenstvo priatelov Jezisa Krista Ta pozyva. 
Tito ludia mi pomohli a ja chcem spolu s nimi pomoct tebe, okomentovala to, aby som dokonale pochopil, ze s tymto som teda nepocital. Ten pohlad je pohladom tety, co kazdy den postava v podchode smrdiacom stankami a ponuka Straznu vezu. Ivana don teraz dava vsetku neodmietnutelnu pokoru, co doma nasla. Ona nie je ignorant, ani osamela, ani zalubena, ani nestastna. Ona je nacisto vadna a mna ma za uplneho chudaka. Nie som si isty, ci som zareagoval najspravnejsie, ako sa dalo, ale bolo to aspon uprimne. Ti jebe? povedal som precitene. Chlapik pri vedlajsom stole sa otocil, asi mal dojem, ze to hovorim jemu. Videl Ivanu, ako mi ten ciernobiely zdrap vytrhla z ruk, schmatla kabelku a o sekundu ju vonku takmer zrazilo auto. Ostal mi po nej jeho pohorseny pohlad a jej presso na ucte. Esteze nechcela aj mlieko, bolo by to drahsie. Nakoniec to vlastne bolo ovela drahsie. V rychlom slede na ucte pribudol gin, gin a este jeden gin. Casove znamenie v radiu na bare ohlasilo trinast hodin. Obednajsia prestavka sa skoncila.
Vratil som sa do prace. Ivana tam nebola, ale aj keby, mam v pazi. Siel som priamo za Marekom. Tvaril sa, ze pracuje, ale v skutocnosti s niekym chatoval a prekladal to minami. Nahol som sa k nemu. O co si sa to chcel rano stavit? Ocividne som ho velmi potesil. Podarilo sa mi to vyhnat na 5 litrov, za taku brzdu celkom slusna suma. Potriasli sme si rukami. Od dnes ma na to dva tyzdne, neplatia ziadne vyhovorky. 
V aute, cestou z prace, mi to doslo. Predsa len som debil, navyse vulgarny. Pred vchodom som stupil do psieho hovna, presne to mi patri. A aj tak som na seba pysny, ako som dokazal zuzitkovat exkluzivne informacie z prvej ruky. Mila Ivana, dnes uz po druhykrat vdaka. Som vulgarny, cynicky debil. Tesi ma, ze som ta spoznal.


Fakt je to take strasne? 
Novy Ja  diel stvrty
Egon Alter (2.10.2002)
 

S hlavou plnou zmiesanych pocitov to vyzera na dalsi nezabudnutelny vecer pod heslom Na zmiesane pocity  miesane napoje. Sadol som spt do auta, z bankomatu som dostal nejake peniaze a varovny vypis z uctu. Hotovost som do poslednej koruny premenil na destilaty a vratil som sa domov. Ivanu nech lutuju jej spriaznene jezisovske modlivky, ja budem lutovat seba.

Do pohara na longdrinky dame absinth a vodku. Dolejeme Vineou a premiesame. Mozeme pridat farebny dazdnicek na palicke. Sadneme si do kresla, hladime na stenu, popijame a lutujeme sa. Vysledok sa dostavi po niekolkych opakovaniach.

Ide mi to neuveritelne dobre. Po stvrtom kole som si na videu pustil Prelomit vlny a zrazu som bol presne tam, kde som uz nikdy nechcel byt. Sedim na zemi, opieram sa o holu stenu a uz nedokazem ani poriadne vstat. Placem nad sebou samym a sebecky sa chystam do toho namocit niekoho dalsieho. Lutovat sa totiz nie je ani spolovice take prijemne, ako nechat sa lutovat niekym inym. Zvlast, ak to je niekto ako Nina. Pozname sa odmalicka. Ja som jej zlomil ruku a ona ma zhodila z bicykla, co ma stalo dva predne zuby. Ma niekolko uzasnych vlastnosti, pre ktore je ovela lepsie mat ju za kamaratku ako za frajerku... a tiez si obcas zabudne na noc vypnut telefon. Zdvihla to asi na desiate zazvonenie.
Ty uz spis? skusal som zniet tak triezvo a tak prekvapene, ako to len slo. Asi to velmi neslo.
Kurva Egon, zase si sa nadrbal a pozeras nejake uchylacke depkoviny? 
Potrebujem sa niekomu vyrozpravat. 
Tak sa vyrozpravaj milemu dennicku, prestan chlastat, umy si zuby a chod spat. Dobru noc! Bol som nekompromisne zruseny, ale nevzdaval som to. Predsa len, ked si s niekym celu pubertu vzajomne vytlacate uhry na ksichte, to uz je nejaky vztah.
To si hovoris kamaratka? vytiahol som najsilnejsi kaliber. Chvilu tam bolo ticho.
Kristove gule, su dve hodiny v noci Seria nadavok.  daj mi dvadsat minut.
Prides ku mne? Chcel som si byt isty svojim vitazstvom.
Ty by si teraz ku mne asi tazko trafil... 
Ked polozila, prislo na mna strasne nutkanie napisat nejaku basnicku. Aspon jednu jedinu v zivote a najlepsie hned teraz. Typicka absinthova haluz, ale taka silna, ze som nakoniec vstal a zacal hladat pero. Basnicku som mal hotovu za 5 minut. Na debutanta dost dobry vykon. Este chvilu som cumel na stenu. Predstavoval som si Ninu, ako si doma oblieka nohavicky a podprsenku. Je strapata, rozospata a vyzaruje ohromne mnozstvo tepla. Zvysok casu som sa snazil schovat flase, nech si nenamysla, ze ma ma uz uplne prekuknuteho. 
Ty teda vyzeras, povedala, hned ako vosla dnu a ja som sa jej celou vahou zavesil okolo krku. Setrne ma v izbe odlozila na koberec vedla stolika. Musim ti povedat o Ivane, krical som za nou, ale asi mi nerozumela. Dala varit plnu kanvicu vody. Chces kavu alebo caj? Chcel som caj - aspon sa mi zda, ze to som povedal. Ovocny alebo cierny? ozvala sa po chvili spoza rohu, ale na to uz som neodpovedal. Beznadejne som zalomil.
Sedim na modrom semisovom gauci. Je aspon taky stary ako ja a smrdi od cigariet. Z veze v rohu hra starsi Underworld. Tazko sa cezen rozprava, musime na seba kricat, ale nikomu to nevadi. S dvoma babami a jednym chalanom sa bavime o slahackovom sexe. Mojmu frajerovi sa to nahodou strasne paci, ked ho postriekam slahackou a potom to z neho pomaly lizem, krici ta, co sedi dalej odo mna. Jej kamaratka na nu znechutene zazrela. Fuuj, sprejova slahacka je totalny humusacky grc. Ja by som to nezrala ani z Brada Pitta. Potiahla si z cigarety. No tak sprav poctivu slahacku zo smotany a mas po probleme, zapojil sa do debaty chalan stojaci pri nas. Ti drbe, budem kvoli trtkaniu spinit riady? On to potom umyvat nebude! Vsetci sa na tom smejeme. Ona tipla cigaretu do prazdnej flase a chytila ma za ruku. Nechapem, o co ide, taha ma niekam bokom. V holom pupku ma strieborny kruzok, na sebe obtiahnute tricko. Je asi tak desatkrat krajsia a viac sexi ako ja. Stojime vo vedlajsej miestnosti, v tme za zavretymi dverami. Underworld sem az tak nereve. Jej vlasy sa dotykaju mojej tvare, blizsie uz pri sebe byt nemozeme. Mam ruku na jej zadku. Ona sa akosi zvlastne usmieva, vyzera byt dost opita a ustami sa blizi k mojim. Prosim ta, daj mi facku, nech viem, ze sa mi to nesniva, uhol som v momente, ako sme sa dotkli perami a nase rozkroky sa natesno pritlacili k sebe. Ked uz len to ti chyba, povedala potichu a schuti sa napriahla. Zavrel som oci a stiahol svaly v ocakavani rany. Nic sa nestalo. Sakra, cele sa mi to len sniva. Jej hlava sa zrazu premenila na obrovsky zvoniaci budik. Zurivo som sa po nom rozohnal oboma rukami.
Chvilu sa nedialo nic. Potom sa na mna vylialo nieco mokre a vzapti som dostal ranu do cela. Dokonala realita. Otvoril som oci. Lezal som na koberci vo svojom byte. Zo stolika nad hlavou mi cosi kvapkalo do tvare. Moj oblubeny porcelanovy hrncek lezi par centimetrov vedla a ma odbite usko. Ohmatal som si celo. Hrca bude, ale krv mi netecie. Mokry a lepkavy som sa velmi pomaly zdvihol z koberca. Na posteli som nasiel odkaz.

Dobre rano,

dovolila som si vyspat sa v tvojej postielke.

Vecer o pol osmej ta cakam v Ciernej ovci.

Keby daco, zavolaj.

Nina

P.S.: V noci si chcel caj. Spravila som ti ovocny aj s cukrom. Mas ho na stoliku. Az sa preberies, urcite ti dobre padne.

Mam hrcu a erekciu, ale inak mi je fajn. Den som stravil v praci a pracou. Ivana si ma nevsimala, tak ako kazdy den. Zda sa, ze som tym vcerajskom nic nepokazil. Marek bol na sluzobke, ale cas mu aj tak stale bezi. 
Vecer som nechal auto doma. Pokec s Ninou vyzeral byt na ovela dlhsie ako jednu Kofolu.
Stretli sme sa v Ciernej ovci, za tym istym stolom ako vzdy. Objednala si pivo, pridal som sa. Dva dotyky pohar o pohar, jeden o stol. Nina zacala z vrecka nohavic vytahovat nejaky pokrceny papier. Preboha, len nie dalsie Jezisovo spolocenstvo, zlakol som sa v predtuche nechceneho deja vu. Nastastie, bolo na nom moje pismo. Spoznavas to? spytala sa ako moja mama, ked nasla ziacku knizku, co som v piatej triede schoval pod koberec. Hej, to je moja vcerajsia basnicka. Co s nou? Nina ma zabila pohladom, ani som nevedel, ze sa zaujima o poeziu. Tebe uz vazne hrabe? Ved si to precitaj. Precital som si, ale nic. Ja sa nevyznam v poezii. Skus mi vynadat priamo. Ocakaval som zdrvujucu kritiku literarneho charakteru, ktorej by som vzapti mohol dat plne za pravdu. Prislo nieco celkom ine. Netusila som, ze si az v takych srackach. Ved toto je vytvor totalnej psychickej trosky. Totalna troska - to si o mne mysli moja najlepsia kamaratka. Urazilo ma to. Myslis, ze sa nesnazim? zvysil som hlas. Videla som, co mas za knihu vedla postele. Citat navody na stastny zivot a po veceroch sa doma ozierat sa ti vidi ako snaha? Sa pozri, kam to vedie, mavala mi pred nosom mojou basnickou prvotinou. Rychlo som jej ju vzal. Aj bez toho mavania ma uz mala dost na lopate. Ivanino Spolocenstvo priatelov Krista musi byt oproti tejto extremnej forme kamaratskej uprimnosti dokonale antidepresivum. Prednaska prave zacinala.
Neviem, ci o tom vies, ale nie si prave z tych, ktorym sa baby samy pchaju do zivota. No to mi teda povedala novinku. Kurva, musis sa naozaj snazit, prehovarala mi do duse ponad rozkyvany stolik. Co mam teda podla teba robit? Co by si robil staci, ak budes normalne zit a hlavne si ujasni, co chces. Spracovaval som jej vety. V tomto je Nina dost vedla. Ja mam vo vsetkom uz minimalne par dni jasno. Chcem babu, s ktorou budem stastny, s ktorou mi nebude hlupe bavit sa o pocasi, s ktorou, Nina vyskocila, akoby som vravel, ze idem okradnut somalske deti o humanitarnu pomoc. Egon, do pici, pocuvas sa, co za chujoviny to tu trepes? Si hovno, co sniva, ze sa nan posadi pav a pritom okolo su len same muchy. Co? Drzal som sa stola, aby som sa hned nezdvihol. Potrebujes kazdu babu, co o teba prejavi uprimny zaujem aj ked zhulena, pogrcana a na jednu noc, to je fuk hlavne, ze ti doda sebavedomia a skoncis s tymito luzerovskymi blbostami Nereagoval som, len som sa skusal tvarit, ze nad jej slovami premyslam. Uprimne povedane, bol som v totalnej riti a zvuk uz ku mne ani velmi nedoliehal. Tak dik za kamaratsku pomoc, skocil som jej do reci v momente, ked som zacinal mat dojem, ze zlomit jej ruku bola spravna vec. Dal som na stol dvacku a vypadol von. Hned za dverami som zacal utekat, keby chcela za mnou vyjst a este nieco riesit. Prave som stihol elektricku. 
Opieral som sa hlavou o spinave roztrasene okno. Kazda vyhybka predstavovala niekolko tupych uderov. Vytiahol som tych par riadkov a cital som si ich, az pokial sme neboli na konecnej. 

Dnes budem spat 

pod vrbou, 

najsmutnejsou v okoli.

A svojim dychom

prehlusim jej plac,

i ked ju nic neboli.

A preberiem sa

vtedy, az ked

sa vecny pokoj nastoli.

Potom konecne vstanem

a budem znovu stastny.

Fakt je to este horsie, ako zbalit zhulenu a pogrcanu babu na jednu noc?


Je mi dobre, je mi genialne 
Novy Ja  diel piaty
Egon Alter (9.10.2002)
 

Stretol som ju v hotelovom bare, revala mi tam, akeho ma doma odporneho manzela. Tak akoze nenapadne naznacujem, ze na mojej izbe jej manzelovo spravanie velmi rad vynahradim, lebo bolo jasne, ze na nic ine ani necaka. Nechala za seba zaplatit a sli sme hore. Trochu som ju rozbabral a siel som sa osprchovat, lebo jej manzel to vraj pred sexom nerobieva, tak nech ma dievcina zazitok. Vravim jej, aby sa zatial pripravila na to najlepsie, co v zivote zazila a dala si nieco z minibaru. O par minut sa vraciam z kupelne a ta krava, celkom naha, stoji na mojom laptope a zamyslene nan pozera. Som myslel, ze ma namieste drbne! Pytam sa jej, co to robi a ona, ze sa chce odvazit, ale nevie, kde sa tieto moderne elektronicke vahy zapinaju. Normalne mi toto do oci povedala a potom, ci by som jej to najskor nemohol spravit ustami. No chapete, co som mal robit? V momente som ju vyhodil von aj s handrami a dal pozdravovat pana manzela. Kricala, ze vsetci chlapi su rovnaki hulvati a ze si to o mne nemyslela, tak som tresol dverami a bolo ticho. Otvoril som laptop... a samozrejme - bol na sracky! Marek pri svojom rozpravani vzrusene rozhadzoval rukami, ako keby riadil krizovatku. Vsetci sme stali okolo neho a v nemom uzase hladeli na firemny pocitac s rozpucenym displejom polozeny na stole. Samozrejme, tuto verziu pribehu si Marek nechal len pre nas. Sefke povedal, ze mu na sluzobke padol na zem a ona, poctena tolkou uprimnostou, suhlasila, ze ho nemusi zaplatit. 
Nebyt tejto prihody, nebolo by za posledne dva dni o com. Je piatok doobeda, Marek mi oznamil, ze cez vikend opaci Ivanu a ja som sa snazil predstavit si vyraz jeho tvare, ked zisti, co je Ivana zac. Pre seba som plan na vikend nemal. Akurat som vedel, ze osameleho ozierania sa, depresivnych filmov a blbych basniciek mam plne zuby. Mozem ist na vylet do prirody a zlomit si tam nohu, alebo niekam na koncert a pozerat sa na pariky okolo, ako sa pred vsetkymi olizuju, len aby nekonecne zdeptali ludi ako ja. Nakoniec tu je este jedna moznost. Mohol by som nic neplanovat a zdvihnut telefon, proste preto, lebo prave zvoni. 
Volala Nina.
Myslel som, ze bude nastvana, ale bola akurat velmi dorazna. Prinutila ma slubit, ze dnes vecer pridem na oslavu narodenin nejakej jej kamaratky. Dostal som adresu a zaruku, ze mi Nina nejaky cas nebude strkat muzske ego do odstavovaca. 
Presne o pol deviatej som podla adresy nasiel byt s dverami bez menovky. Nebol som si celkom isty, ci som spravne, ale bolo mi to v principe jedno. Pokojne tu moze byvat postarsia pani v priesvitnom neglize a s naruzovanymi perami a ani by mi to velmi nevadilo. Vecer s nou nahodou moze byt ovela poucnejsi ako pozorovanie pripitej partie rovesnikov, na ktorych sa budem usmievat len preto, ze prave nemam nic menej depresivneho na programe.
Otvorila mi Nina, skoro ma to az sklamalo. Bez slova ma chodbou odtiahla do obyvacky. Tak, mile damy, to je on, nas osamely, nestastny, ale predsa suci mlady muz Egon, predniesla tonom moderatorky Pericka, pripadne, ako by bola dementna. Predo mnou posedavali tri jej kamaratky a vsetky si ma obzerali ako Adam Trnka rysavu jalovicu. Na rozdiel odo mna sa vyborne bavili a Nina s nimi. Zacala mi ich jednu po druhej predstavovat. S kazdou som sa povinne pobozkal, ich balzamy na pery mali vanilkovu, jahodovu a ceresnovu prichut. Meno som si nezapamtal ani jedno, ale to mi bolo uplne fuk. Aj tak som bol na odchode, akurat som este potreboval niekomu vynadat. 
Toto co ma byt? Damsky klub na vylete v muzeu opustenych samcekov?! odtiahol som si Ninu bokom. 
Co reves, robim to pre tvoje dobro. Tvarila sa urazene, to ma uz celkom dorazilo. Mozes byt rad, ze aspon niekto je na teba zvedavy. 
Seriem ti na moje dobro, idem prec! Zacal som sa tlacit ku dveram, ale v Nine sa prebudilo zviera. Nikam nejdes, tu budes sediet, vtlacila ma do najblizsieho kresla.
Su to moje kamaratky, vyzeraju urcite lepsie ako ty a ani jedna prave nema frajera. O tebe si myslia, ze ta tvoja byvala nedavno podviedla po dvoch rokoch vazneho vztahu a je im ta uprimne luto... A tiez som im povedala, ze si neuveritelne dobry v posteli, tak co este viac chces? Cumel som zdola na nu a nenachadzal vhodne slova. 
To akoze si im povedala, ze my dvaja sme spolu spali? ukazal som rukou smerom k tym trom, ktore boli v tomto byte ocividne doma. No a? chrstla mi Nina do oci a sla si nieco naliat. 
Ostal som sediet a nechapat v rohu obyvacky. Pred sebou som mal tri baby, z ktorych ziadna neoslavovala narodeniny a jednu, co sa rozhodla, ze mi doda sebavedomia, i ked by ma mala pri tom zabit. Cez otvorene dvere som vo vedlajsej miestnosti zazrel modry semisovy gauc. Nikym nepozorovany som sa vytratil z obyvacky, damy si zatial vystacili samy. Gauc vyzeral byt plny prachu. Zhlboka som sa ho nadychol a ako spravny alergik som sa okamzite rozkychal.
Teda, ty si iny zavislak, ked fetujes stare gauce. To nam o tebe Nina nepovedala. Vo svetle prechadzajucom dverami stala postava jednej z hostiteliek. Nechces radsej namiesto toho trocha pohulit? Spytala sa ma to skor, ako som ju otazkou Posiela ta Nina, aby si mi zdvihla sebavedomie? stihol odradit od dalsej komunikacie. Teraz mi uz neostavalo nic ine, len prikyvnut. Vosla dovnutra, na stoliku zazala malu lampicku a zavrela za sebou dvere. Nemusia vsetci vediet... tak vela toho zasa nemam.
Z nohavic vytiahla vrecusko s malymi kuskami hnedej zivice. Natlacila drevenu fajocku a podala mi ju aj so zapalovacom. O chvilu bolo vsetko obalene v sladkomodrom dyme, lampicka ziarila jasom slnka, dovtedy plynuly film sa pokrcil a ostali z neho len kratke farebne sekvencie.
Ty si ceresna alebo vanilka? Opytal som sa jej po niekolkych minutach sukromnych potuliek medzi egyptskymi pyramidami. Skus ochutnat, nastavila svoje pery. Ochutnal som, velmi slusne a s respektom. Budem ta volat Ceresna, nevadi?
Mala strasnu chut hybat sa, tancovat. Z policky vytiahla cedecko a dala ho do prehravaca. Zrazu vsade okolo boli zvuky. Mega mega white thing mega mega white thing... Ceresna tancovala, jej krivky sa predo mnou rozmazavali do machuli vo farbach oblecenia, co mala na sebe. Nemohol som jej stacit. Vyzeral by som pri nej ako medved Yogi. A Yogi urcite nepocuva Underworld.
Pocuvaj, pocuvaj, vymyslel som basnicku, chytil som ju za ruku. Zastavila sa, mala na sebe kvapky potu a zhlboka dychala. Bolo vidno, ze sa snazi sustredit sa. Doma vo vani plavali nam vorvani a nezbedne kacicky rozbili nam kachlicky. Smiala sa na tom este viac ako ja. Valali sme sa po zemi a kopali nohami na vsetky strany. Teraz ti poviem ja, dobre? Zaostril som na nu. Styri kone vrane metaju sa v jame, lebo som sa neosprchovala, iba som sa kukurickou posypala.
Niekto otvoril dvere. Bola to Vanilkova alebo Jahodova. Vsetko v poriadku? opytala sa. Absolutne v poriadku najabsolutnejsom, povedala Ceresna. S rukami za hlavou som sa monotonne knisal na stolicke. Stena predo mnou sa dookola vzdalovala a priblizovala, vzdalovala a priblizovala. Je mi dobre, je mi genialne, opakoval som si v duchu. 
S Ceresnou sme sedeli oproti sebe a vzduchom sme si vymienali pestrofarebne obrazce. Nemas nahodou piercing v pupku? spytal som sa jej po par minutach uzasnej telepatie. Zdvihla si tricko az po okraj ciernej podprsenky. Na pravej strane som nasiel malu jazvu, taku istu, ako mam ja po operacii slepaka, pupok mala prazdny. Hanbil som sa ho dotknut, ale po nicom som netuzil viac. Naplnila fajku zvysnym materialom. Potiahla si prva a poslala mi dalsi obrazec. Bolo v nom napisane, ze su aj ine miesta, kde mozu byt piercingy.
Nakoniec to muselo prist. Lezali sme na jej posteli, blizko pri sebe. Hulenie doslo, pili sme gin, co som si sem priniesol. Rozpraval som Ceresni o svojom sne. Slahackovy sex som vynechal, zameral som sa na to ostatne. Hladela na mna zrenickami ako macka, nepritomne sa usmievala, ale ja som vedel, ze pocuva. Takze teraz by som ti mala dat facku? spytala sa ma, ked som skoncil. Postavili sme sa, oboch nas mierne motalo, cele telo sa mi vznasalo niekde mimo. Nastavil som tvar a ona udrela. Cela hlava sa mi zacala triast. Aj to plesklo aj to bolelo, lepsi dokaz reality som ani nemohol chciet. Padol som spt na postel, ako tazka vaha v strnastom kole po poslednom lavom haku. So zavretymi ocami som cakal, co sa bude diat. Lahla si vedla mna. Presne vtedy sa mi film definitivne pretrhol a vsetky dalsie obrazy ostali len pre moment, v ktorom vznikli. Neviem, ci si zajtra spomeniem, ako to bolo s tym piercingom.


Uz v zivote ani sluka! 
Novy Ja  diel siesty
Egon Alter (16.10.2002)


Netusim, kde som, ako som sa sem dostal a kto to spi vedla mna. Urcite nie som u seba doma. 
Strop je tu privelmi biely, nema na sebe ani jeden flak a v rohoch mu neopadava omietka. Pri stene nestoji stary modry gauc a nevonaju tu zvysky vyparov vcerajsej dobrej nalady, takze nie som ani v Ceresninej izbe, ktoru si pamtam ako poslednu. A nahe plecia spolu s polovicou nohy vystrcenej spod kvetinkovaneho paplona urcite nepatria k tym, ktore by som odniekial poznal. Boze, situacia tak kliseovita, az som rad, ze sa to konecne stalo aj mne. Zasa som o kus viac muzom, uz mi chyba iba castejsie sa skriabat medzi nohami. Som obleceny len v slipoch a este aj tie mam naruby. Nespominam si, ze by som sa bol vecer vyzliekal, ale presne tak to ma byt. Pamtam si vonavu Ceresnu, jej tichy hlas, kvalitny hasis, poctivu facku a prazdnu ciernu tmu, vela prazdnej ciernej tmy.
Vyplazil som sa spod paplona, to dievca vedla si ho instinktivne pritiahlo k sebe. Obratila sa tvarou ku mne, mala v nej vyraz hlbokeho bezvedomia a okolo oci rozmazane zvysky byvaleho mejkapu. Nie je to Ceresna, ani Vanilka, ani Jahoda a ani Nina. Nie je ani zvlast pekna, alebo take nieco. Je to obycajne spiace dievca a ja by som bol obycajny, vedla nej spiaci chalan, keby sa mi nechcelo tak strasne stat. Na polceste k dveram som nasiel svoje tricko a vedla neho tmavomodru podprsenku cislo 80B. Nohavice som mal na jej strane postele, jedny dalsie, o nieco mensie, a prevratene naruby, boli hodene na stoliku v kope akychsi papierov. Nemusim byt starsia sestra detektiva Poirota, aby som postrehol, ze v tejto izbe sa neslo spat s umytymi zubami.
Pocit, ze som si to po dvoch rokoch konecne s niekym rozdal - naplna ma to stastim? Pravdu povediac, nevidim v jednorazovom sexe ziadny prinos, pokial si z neho na nic nespominam, dokonca ani na to, ci sa vobec odohral. Mozno som bol uzasny a ona sa zmietala v lavine orgazmov, mozno som sa jej spravil na prsia este predtym, ako som do nej vnikol, mozno sa mi ani nepostavil a mozno to cele bolo celkom inak. Boh vie, ten vsak o takych oplzlostiach rozpravat nebude. Okrem neho by to este mohla vediet ona, teda ak nema take okno ako ja, ale pytat sa jej na to urcite nebudem. V podstate sa hanbim, co mozno v tejto situacii nie je prilis chlapske, ale nemozem si pomoct. Je dobre, ze ona spi. Doteraz sme sa nevideli, nemusime sa vidiet ani odteraz. Potichu zajdem na zachod a hned odidem. Ona si mozno ani nespomenie, ze nesla spat sama a oblecena, tak isto, ako si na to nespominam ja. Je tu len jedna jedina prekazka. Dvere izby su z nejakeho dovodu zamknute (preco asi?) a ja som prave na ich nespravnej strane.
Obliekol som si vsetko, co sa mi zdalo byt moje a potichu som zacal prehladavat izbu. Kluc nie je vo dverach, logicky musi byt niekde tu. Skripta a prednasky z ekonomiky, kolekcia napalenych cedeciek Georga Michaela, casopis Markiza, vsetky diely Slepacej polievky pre dusu, oblecenie znacky Hlavne neurazit, fotka tej, co spi v posteli a nejakeho chalana s tohtorocnym datumom na druhej strane, zbierka porcelanovych delfinov plus kopa dalsich kravin a samozrejme - ziadny naznak kluca. Za triezva by som sa s takouto babou mohol bavit maximalne o tepovani kobercov, aj to neviem, ci by sme sa zhodli na mnozstve saponatu. Ak su to drogy, co ma s nou dostalo az do postele, prisaham, ze uz v zivote ani sluka. Rezignovane som sa rozhliadal po izbe, este raz som stlacil klucku na dverach, pocit preplnenia vo mne stale silnel. Mozno ma ona kluc niekde pri sebe, ale riskovat, ze sa zobudi a uvidi, ako sa nad nou sklanam a smatram jej pod perinou, to sa radsej vystim medzi tie delfiniky. 
Ostal uz len balkon. Opatrne som odhrnul sivy umelinovy zaves a vysiel na vzduch. Podo mnou boli dve poschodia, nado mnou este aspon pt. Okolite domy mi boli mierne povedome, z obchodu oproti vychadzali sporiadani obcania s nakupenymi rozkami, mliekom a maslom. Nahol som sa cez deliaci murik, dvere na vedlajsom balkone boli pootvorene. Na intraku sme medzi balkonmi bezne preliezali na desiatom poschodi - len tak, z nedostatku inej zabavy. Kto by povedal, ze mi take nieco este pride vhod a hadam aj zachrani zvysky cti. Postavil som sa na zabradlie. Lavou rukou som sa chytil snury na bielizen, pravou som oblapil polmetrovy kus zasednuteho zelezobetonu. Celkom som sa pritisol k jeho pichlavym kamienkom, industrialna romantika, ako sa patri. Cele to je zalezitost jedineho kroku. Maleho pre mna a absolutne bezvyznamneho pre ludstvo.
Preboha, chce skocit! zareval ktosi podo mnou, prave ked som sa chcel pustit snury. Instinktivne som stuhol namieste. Ludia, podte sem, povedzte mu nieco!" vrieskal dalej ten chuj. Vsetci okolo sa aj s nakupnymi taskami pristavovali pri nom a dvihali hlavy, aby videli, ako sa mi zacina potit cele telo.
Rozmysli si to!, Neskac!, Zavolajte policiu!, Si v malej vyske, iba sa dolames!, Nerob to! kazdy druhy prisiel s vlastnou uzitocnou radou, ktoru na mna zahulakal, aby to poculi vsetci, co si este nevsimli. Stal som v coraz neistejsej pozicii, rozkroceny medzi dvoma balkonmi a nemohol som sa ani poriadne otocit, aby som tu chamrad oplul. Sustredil som sa, ale neslo to. Dole ma tlacil mechur a hore mi bolo jasne, ze som bol odjakziva najvcsi tremista v triede a kym nebudem sam, lavu nohu jednoducho nezdvihnem.
Nejaky chlapik pribehol presne podo mna a maval mobilom. Vydrz! Hned zavolam poziarnikov." Nebolo toho vela, co by som mohol spravit, aby som ho odradil. Skusil som mu slusne vysvetlit, ze potrebujem sukromie a radsej nech aj s ostatnymi zmizne niekam do riti. Posadnuty ideou zachrany mojho ohrozeneho zivota mi odmietol venovat akukolvek pozornost a energicky zistoval, ci poziarnici maju 150 alebo 155.
Urob to a okamzite ti skocim na hlavu, zakrical som na neho v momente, ako mi uz zacalo byt jedno, ci zobudim niekoho, koho nechcem, alebo nie. Schoval telefon a pomaly vycuval z mojho doskociska. Zacinal som sa mat pod kontrolou. V duchu som si opakoval mena vsetkych uciteliek zo zakladnej skoly a zhlboka som dychal.
Prave ked som bol pri dementnej fyzikarke Guricanovej, spoza rohu sa v plnej rychlosti vyrutilo poziarnicke auto s plosinou. Vodic si ocividne potrpel na formality a nesetril zvukovymi ani svetelnymi efektmi. Dole niekto zakrical: Uz su tu, uz su tu! Zavolal som ich z budky. Vseobecna ludska nezistna spolupatricnost je v kombinacii s individualnou sprostostou smrtiaca zbran. Jeden z poziarnikov sa na plosine so zabradlim dvihol az na moju uroven.
Tak co? opytal sa, ked si ma z kazdej strany dokladne poobzeral. Mohol byt taky stary ako moj foter a presne tak sa moj foter pytal vzdy, ked usudil, ze si za nieco zasluzim exemplarny trest. Obycajne potom nasledovala otazka Domace vzenie alebo dva tyzdne bez televizora?.
Rozmyslel si si to, alebo este chvilu pockame? Zda sa, ze tento vyraz tvare dlhe roky nacvicoval podla Paula Newmana. Na to, ze bola sobota rano a on teraz mohol pospavat niekde na stanici, sa tvaril neuveritelne privetivo. Ak to potrebujes, mozem ta postrcit, ale nechce sa mi ta zajtra tahat z dalsieho balkona, prihovaral sa mi spoza zabradlia. Objimal som stenu, hlavu som mal vyvratenu za seba a chvilu som uvazoval nad touto lakavou ponukou. 
Nechcem skocit, chcem stat, vyslovil som svoje zbozne zelanie. Znechutene sa zaksichtil na ovladaci panel, pomedzi zuby precedil nieco ako Srab! a pomohol mi nastupit na plosinu. O minutu sme boli dole, televizie dorazit nestihli, ludia sa so sklamanymi ocakavaniami rozisli za rodinami. Druhemu poziarnikovi som ukazal obciansky a podpisal nejaky papier. S mechurom ako hlava som bezal hore. Dvere - tie, pred ktorymi som vcera vahal s adresou v ruke - boli uz otvorene. Zo vsetkeho najskor som sa rozkosnicky posadil na zachod. Uz som sa netriasol, ani nepotil, bol som hrdinsky zachraneny.
O nieco neskor som sa uprostred malej kuchyne citil ako sultan na prehliadke prirastkov posledneho haremoveho draftu. Predo mnou sedelo pt rozospatych dievcat, vsetky v nocnych koseliach alebo len v nohavickach a volnych trickach. Ich vone sa miesali s vonou bielej kavy. Ceresna, jej tri spolubyvajuce a Nina sa na mna sprisahanecky usmievali. Bludil som ocami po ich telach. Ta, co som sa vedla nej zobudil, sa s nepritomnym usmevom pozerala von oknom, vyzerala, ako by chcela byt niekde inde a s inymi ludmi. Marne som sa snazil zachytit niecoho, co by mi v hlave vytvorilo aspon jednu spomienku na vcerajsok. V mysli sa mi striedali katastroficke scenare toho, co sa mohlo diat, kym som sa dostal do postele jednej z nich a miesal si s nou kusy spodnej bielizne. Nieco sa diat muselo, ony to vedia a usmievaju sa. Ja to netusim a tiez sa usmievam, akurat, ze celkom inak, tak... tak dost kokotsky. 
Niekto musel nieco povedat, tak som to vzal na seba. Co som robil vcera vecer? obratil som sa na tu s rozmazanym mejkapom, ale myslel som to ako navrh na verejnu diskusiu a hned som to aj olutoval. Ani som nevedel, ze tato otazka ma v sebe tolko humorneho potencialu, kolko smiechu vyvolala. A co by si chcel pocut? spytala sa Nina, srkajuc zo salky zvysky kavy. Cela komisia sa vyborne zabavala, mne uz to tak velmi neslo. Nemalo to cenu, hocijako blba sukromna depka je lepsia, ako nechat sa ponizovat piatimi polonahymi zenami. Bez slova som odtial odisiel, dufajuc, ze ich to aspon troska znepokoji. Spoza dveri bolo pocut len dalsi vybuch smiechu.
Doma som dal varit plny cajnik vody a okamzite som na nu zabudol. Sadol som si do kresla, vonku prave zacinalo prsat, cumel som na prve kvapky a akymsi zvlastnym sposobom som sa tesil zo svojho smutneho stavu. Ak som na niekoho myslel, tak mozno trochu na Ceresnu a trochu aj na Ivanu, ale to je jedno. Medzicasom zapipala esemeska. Nepocul som ju cez naplno pusteny Radiohead, precital som si ju, az ked vsetka voda vyvrela a musel som si ist dat varit druhu.

Sorry za to rano... Eva p.s. vcera to bolo ok.

Samozrejme, ze som jej neodpisal.


Den D  sms, porno, polotovary a elektricka 
Novy Ja  diel siedmy
Egon Alter (23.10.2002)


Prsalo, ked som siel vecer spat a prsalo, aj ked som rano vstaval. Pozrel som sa z okna na sidlisko zahalene do sivej hmly, ktora sa cez pootvorenu ventilacku vtierala do mojej izby a menila sa na modre svetlo. Este to neprepuklo naplno, ale uz som to citil. Vyzera to, ze mam pred sebou den D a nemam najmensiu sancu s tym nieco spravit. 
To D znamena depresiu, copyright patri Nine. Prisla s tym, ked sa rozisla som svojim prvym vaznym frajerom. Chodila s nim dva roky, on potom usudil, ze s dvoma zenami je ovela vcsia sranda ako s jednou a na drzovku si tu druhu priviedol do ich spolocneho podnajmu. Nina nejaky cas prespavala u mna. Nechcelo sa jej zakazdym plytvat dlhymi nemennymi opismi svojho aktualneho stavu, a tak si vymyslela den D - pojem, ktory to vzdy cele povedal za nu. Jej den D trval nepretrzite asi sest tyzdnov. S mojou vydatnou pomocou potom pochopila, ze jej frajer bol obycajny sexisticky trulo, a to aj napriek tomu, ze mal najsikovnejsi jazyk na svete a dokazal si na poziadanie hocikedy prdnut. Casom spoznala dalsie jazyky, a to prdenie jej zasa az tak nechybalo. Zacala si uzivat a den D, s jej laskavym dovolenim, ostal mne.
Celkom zmiereny so situaciou som cestou na zachod zapol telefon. Uzasny svet neobmedzenej komunikacie sa pripomenul dvojitym pipnutim. Bola to esemeska od Evy, tej, vedla ktorej som sa vcera rano zobudil a zaroven tej istej, ktora neskor pocitila potrebu uistit ma, ze v noci bolo vsetko v poriadku.

Dobre rano a pekny den ti prajem... Eva

Presne tak to napisala, este aj s tymi troma bodkami. Keby to bolo od niekoho ineho, pomyslim si, ze musi byt strasne ozraty, pripadne, ze mu uz z chlastania nacisto drblo. Ale v Evinom pripade to presne koresponduje s porcelanovymi delfinmi a vytlackom Markizy, co som vcera rano nasiel v jej izbe. Niektori ludia su prosto priehladnejsi ako vydychany vzduch. Poznam este niekolko takych, co povazuju kazdu hodinu, v ktorej neposlu a nedostanu aspon desat sprav, za nenavratne stratenu. Doteraz si ale este nikto z nich svoju potrebu neventiloval na mojom cisle, co je jedna z mala skutocnych vyhod v zivote spolocenskeho outsidera.
Hodinu a pol som sa nechal rozpustat vo vani. Potom som osem minut povozil mrazenu pizzu v mikrovlnke. Vedla chladnicky som nasiel zvysky starej vybublinkovanej mineralky. Pri prilezitosti tyzdnoveho vyrocia narodenia mojho noveho Ja to sice nebol najslavnostnejsi obed, aky sa dal spravit, ale na druhej strane ani nie je velmi co oslavovat. Raz som sa riadne strapnil, raz som sa pohadal, raz som vynadal niekomu, kto si to vlastne ani nezasluzil, uzavrel som jednu dost blbu stavku (aj ked tie prachy sa hodia) a zo vsetkych novych ludi, co som stretol, sa mi ozyva akurat ta jedina, s ktorou nechcem mat nic spolocne. To nie je prave bilancia, aku by chcel mat americko-psychologicky autor vypredajovej publikacie o stastnom zivote medzi svojimi referenciami. Dnes nema cenu to riesit, ale povedal by som, ze novy Ja skoncil. Pokusil sa a neuspel, stava sa.
Zda sa, ze Eva ma zapnutu notifikaciu uspesneho prijatia odoslanych sprav, co je priznacne pre kazdeho fanusika zbytocnej mobilnej komunikacie. Len co zistila, ze som dostal jej esemesku, poslala mi dalsiu.

Mozeme sa dnes niekde stretnut?... Eva

Tazko neodpovedat na takto polozenu otazku. Az taky ignorant som zasa nikdy nebol, akurat netusim, o co jej asi tak moze ist. Snazi sa ma zbalit? Nevyzerala, ze by na tom bola az tak extremne zle. Skor len potrebuje minut kredit, alebo nevie, co s volnym casom a vsetky lepsie partie uz nieco maju. Nechcel som sa do toho celeho velmi zapajat, ale odpisal som jej. Cisto zo slusnosti.

Prepac, mam vela prace. Mozno nabuduce. Egon

Myslel som pri tom, ako mam pred sebou aspon dvanast hodin sedenia pod oknom v izbe a opierania sa o coraz mastnejsie kuchynske okno s vyhladom na mokru cestu plnu listia nafukaneho pod kolesa spliechajucich aut. Toto je den D a iny sposob jeho prezitia neprichadza do uvahy. Ked uz raz pride, neda sa obist, odsunut ani preskocit a uz vobec nie zmenit, na to prisla uz Nina. Neda sa nad nim zvitazit. Jedine, co sa da, je s nim prehrat, rozdiel je vsak v tom, ci K.O. alebo len na body. Keby mi teraz niekto zavolal a povedal, ze do tyzdna zomriem, bola by to skvela sprava. Ovela pravdepodobnejsie vsak je, ze o nejakych desat rokov sa obzriem dozadu a poviem si: To som mal 23, to boli najlepsie dni mojho zivota." To je kurva smutna predstava. 
Zapol som pocitac, pripojil som sa a dve hodiny som browsoval porno. Den D nema rad alkohol, prasky na spanie, vylety do spolocnosti a otravovanie priatelov telefonatmi. Vsetko som to uz skusil. Viem, ze nic z toho nefunguje a tiez ze posledne dve moznosti su bezkonkurencne to najhorsie, co mozno v takejto situacii spravit. Den D ma rad, ked z plneho hrdla kricim do steny, ked si dookola pustam posledny album Bjrk, ked sa vecer vozim hore-dole po meste elektrickou, ked sa prejedam mizernymi polotovarmi a najm ked browsujem porno. Pozerat sa na urasteneho naheho chlapa, ako svojimi obrovskymi chlpatymi rukami bez kuska citu drvi plne prsia dokonale stavanej modrookej blondiny s dievcensky nevinnym vyrazom tvare, zatial co jej kamaratka sa snazi z jeho stoporeneho penisu vysat zvysky ejakulatu, tvariac sa, ze robi najuzasnejsiu zo vsetkych moznych veci na svete, by mi hocikedy inokedy pripadalo neuveritelne frustrujuce, depresivne a nechutne. Presne take to totiz je, vzrusenie je len medialny mytus. Teraz to vsak funguje ako anestezia, Prokain pre dusu, znecitlivujuci vsetko, co ma boli. Citove problemy a komplexy sa pri tom sformuju do jedinej primitivnej otazky: Spravil si si to? Spravil som si to. Nic lepsie sa pocas dna D aj tak neda zazit.
Eva mi znovu napisala.

Dufam, ze ta coskoro znova uvidim. Ak by si si dnes predsa len nasiel cas, daj mi prosim ta vediet. Budem cakat. Pa... Eva

Preco mi, preboha, pise taketo veci? Nemoze si ma s niekym mylit? Zacinam mat pochybnosti, ci to cele nie je len niekoho zabava na moj ucet. Napriklad od Niny by ma to ani velmi neprekvapilo. Kazdopadne, tato esemeska uz neobsahuje otaznik. Nevyzaduje odpoved - a ani sa jej nedocka.
Cas do tmy som stravil chodenim po byte a striedavym posedavanim vsade, kde to islo, vratane kuchynskeho drezu a vysokej skrine s oblecenim. Chvilu som za dverami pocuval, ako sa susedia hadaju, lebo ona ma uz dost psich chlpov v celom byte. On tvrdil, ze psa aj tak nikdy nechcel, takze sa nakoniec dohodli, ze ho daju utratit. Potom bolo ticho, mozno sa milovali, mozno zhanali cislo na zverolekara. Obliekol som sa a vysiel som von. Vo vecierke som si kupil dva hodinove listky na MHD. Cez vikend platia 90 minut, takze den D vyjde o tretinu lacnejsie. V case, ked sa cely svet tyzden co tyzden tesi na piatok poobede, ja mam ovela radsej pondelkove rano a z prazdnych vikendov mavam skor strach. Odtialto skoro vsetky moje vikendy vyzeraju prazdne.
Na zastavke som si pockal na ptku. Vo vyhriatom zadnom vozni som siel az na konecnu a naspt, znova na konecnu, znova naspt a potom uz len domov. Zakazdym som na konecnej musel vystupit, aby som o desat minut znova nastupil a sadol si na to iste sedadlo. Bjrk mi hrala v discmane, bolo mi smutno a presne tak to malo byt. Den D uspesne vrcholil.
Ked som prichadzal k panelaku, niekto stal pred vchodom, priamo pod poulicnou lampou. Podla siluety to bolo nejake dievca a mne sa zdalo, ze by to mohla byt Eva. Vobec som si tym nebol isty, ved si ju ani poriadne nepamtam. Netusil som, ako by ma mohla najst, ani preco by sem asi tak chodila, ale aj tak som pre istotu obisiel cely panelak a radsej som vosiel zadnym vchodom. Doma som nasiel v mobile dalsiu spravu, tentoraz od Niny.

Pytala sa na teba Eva. Povedala som jej, kde byvas, dufam, ze nevadi. Zajtra sa ozvem. N. p.s.: Vy nieco spolu mate?

Vypol som telefon, sprav uz na dnes definitivne stacilo.
Celkom potme som poodhrnul zaluzie a pozeral som sa dole. Stale tam este stala, musela jej byt strasna zima. Netusil som, co si mam o tom mysliet. Asi by bolo spravne a charakterne ist po nu a pozvat ju hore na caj, ale ja som to neurobil. Radsej som v tme zakopaval o veci na koberci. Cakala este dve cigarety, potom isla na poslednu elektricku. O chvilu to pod lampou vyzeralo, ako by tam ani nikdy nestala.
Do postele som si lihal ovela cistejsi, spokojnejsi a stastnejsi, ako ked som z nej rano vstaval.
Den D sa skoncil.



Spolu a nechutne 
Novy Ja  diel osmy
Egon Alter (30.10.2002)


Ivana dnes vyzerala lepsie ako kedykolvek predtym. Rano som ju mokru od dazda stretol vo vytahu. Po vcerajsom dni D som sa citil skvele, dokonca tak skvele, ze som sa jej okrem pozdravu dokazal spytat, ako sa ma. Tvarila sa, ze tam nie je, neodpovedala na jedno ani na druhe. Hladela do dlazky, ja som si ju zblizka obzeral a myslim, ze som velmi presne pochopil, co motivuje jej kamaratov z jezisovskeho spolku chodit kazdy pondelok na stretnutia. Nepokusal som sa o dalsiu komunikaciu, ocividne som bol vyskrtnuty zo zoznamu bliznych.
Jedinou mojou utechou je, ze Marek na tom ocividne nebol o nic lepsie. Ivana ho sice pozdravila, tak ako kazdeho, ale okrem toho sa medzi nimi nedialo nic. Aspon nie nic nasvedcujuce tomu, ze by ju mal do tyzdna pretiahnut. Pozoroval som ich spoza monitora, ani tuk. Nakoniec som sa ho opytal na rovinu. Zahovaral, tak som to skusil este raz a este raz a potom povedal, ze mam drzat hubu, najst si konecne nejaku babu a prestat si na nom vybijat svoje frustracie. To povedal velmi mudro, ale aj tak som mu s radostou pripomenul, ze polovica z jeho piatich litrov je uz v podstate v mojom vrecku. Vlastne, niekedy sa ani nedivim, ze ma ludia nemaju az tak velmi radi, ako by mohli.
Nina sa ozvala, tak ako vcera slubila. Navyse nebola sama a presne vedela, ako musim stravit dnesny vecer, aby som zasa neskoncil sam doma a zniceny. Namiesto toho som mal skoncit s nou a jej frajerom niekde v krcme a celkom neporuseny. Aspon taka bola moja interpretacia jej slov, ked som sa vecer spustal dole vytahom. Pozdavalo sa mi to. S jej frajerom Jurajom som tri roky chodil do skoly, az pokial ho nevyhodili, ked v ramci vydarenej oslavy narodenin vyhadzal von balkonom kompletne zariadenie internatnej izby, vratane vratnikovej ciapky. Na druhy den som mu bol pomahat lepit rozmlatene stolicky, ale nepomohlo to. Ninu potom stretol na prijimackach na dalsiu skolu. Teraz som sa tesil, ze mi dovysvetluje svoju unikatnu teoriu troch paralelnych svetov, ktoru zacal, ked sme boli na pive naposledy, ale po piatom sa uz nedokazal sustredit na niektore jej podstatne detaily. 
Pred vchodom cakal taxik, nastupil som dozadu, priamo k... kurva, co to ma znamenat?... k Eve. Ahoj, pozdravila a presne to spravila aj Nina sediaca vedla nej a akysi chalan sediaci vpredu, co vyzeral ako reklama na proteinove pridavky do jedla. Juraj tam nikde nebol. Este aj taxikar o tom celom vedel viac ako ja a v sptnom zrkadle sa usmieval popod silt ciapky s napisom MAET YEKCOH ECI KAVOLS. Eva s Ninou sa pokusali zatiahnut ma do diskusie, ale skoncilo to len pri pocasi. O par minut sme boli pred akymsi klubom, v ktorom som este v zivote nebol. Vo vnutri bol velky parket s gulou zavesenou pod stropom a drevenymi boxami po stranach. Vzduch tu virila blba hudba, ocividne diskoteka pre extremne nenarocneho posluchaca. Posadili sme sa, Nina isla k baru objednat pre vsetkych. Pod mi s tym pomoct, potiahla ma so sebou. 
To bolo fakt velmi nenapadne," povedal som jej po par metroch. 
Egon, pozri. Jedine, co od teba potrebujem, je, aby si nic neposral. Dodo je moj novy frajer," ukazala smerom k nasmu boxu. 
Ty chodis s tymto vymastenym hlavohrudicom? Co si spravila s Jurajom?" Nina sa zatvarila, akoze co ja sprosty mozem vediet o bezodnych povahovych kladoch cloveka v ciernom tricku, obtiahnutom na o tri cisla vcsom tele a zapravenom v nohaviciach so striebornym opaskom.
Juraj o nicom nevie. Prave preto potrebujem, aby si si daval pozor na to, co hovoris. Nie je to nad tvoje sily, ze?" Zhovievavo sa na mna usmiala a objednala vodku s dzusom pre seba, gintonic pre Evu a pivo pre to hovdo. Rozhodol som sa ostat absolutne triezvy. Na protest. Vzal som svoju kofolu s jeho pivom a sli sme spt.
Eva po tebe ide ako po vypinaci, vies to?" povedala mi Nina cestou.
Neviem a je mi to jedno," odpovedal som jej podrazdene. Potom sme sa uz povinne obaja usmievali, akoze sme sa vobec nerozpravali o tych dvoch pri stole. Na zdravie, Juraj," polozil som pred neho pivo a posadil som sa vedla Evy. Ja som Dodo," natiahol ku mne svoju mohutnu hnatu. Prepac, Dodo, mal som dojem, ze Eva vravela, ze si Juraj, ci nie?" zaskeril som sa na Evu. To si zle pocul. Vola sa Dodo," vysvetlila mi Eva velmi milo. Tak fajn, ja som Egon." Podal som mu ruku, on mi ju stlacil silou hydraulickeho lisu. Neviem si ani len predstavit, ze by som bol zena a tento bulo by do mna chcel niekedy strcit svojho svalnateho vtaka.
Sedeli sme tam asi tri hodiny, priebezne sme odbiehali na zachod. Este v zivote som naraz nevypil styri kofoly, ale drzal som krok s ostatnymi, ktori si pili to svoje. Eva mi povedala, ze ma vcera hladala u mna doma. Vyhovoril som sa na pokazeny zvoncek. Cim dalej sa na mna viac lepila. Na krku sa jej hojdala retiazka so zlatym delfinom. Nebyt ho, a vsetkych tych veci z Evinej izby, co mi varovne pripominal, bola by mi Eva asi tak o seststo percent sympatickejsia. Z cisto technickeho hladiska by som nemal najmensie zabrany milovat ju, ale co by som s nou robil vo chvilach, ked by sme prave neboli v posteli, to vobec netusim.
Parket sa medzicasom zaplnil asi tak dvadsiatimi Evami a ich partnermi, z ktorych celkom pochopitelne ani jeden nevyzeral ako ja. Okolo desiatej doslo na sladaky. Vracal som sa prave zo zachoda, ked ma Eva chytila za ruku. Egon, pod tancovat," tahala ma na parket. Samozrejme som zdvorilo odmietol. Ale no tak, toto je moja oblubena pesnicka, prosim," otravovala dalej pripitym hlasom. Nina ma postrcila a este aj ten jej mamlas, s ktorym si po cely cas priebezne vymienala jazyckove, sa pridal: No tak sa nehanbi jak nejaky buzerant, ne?" Mozno som slaboch, ale nedokazal som ich vsetkych poslat do riti, dokonca ani vtedy, ked som si uvedomil, ze Evina oblubena je Voda, co ma drzi nad vodou.
Zavesila sa do mna a zacali sme sa spolu kyvat do rytmu. Snazil som sa to cele nejako sabotovat, ale bol to taky jednoduchy pohyb, ze na nom ani nebolo co pokazit. Jozo prave zacal spievat, Eva sa ku mne krcovito pritisla, usta nasmerovala k mojmu lavemu uchu. Vcera som ti chcela povedat, ze som sa rozhodla. Mozeme to spolu aspon skusit," povedala a jej zovretie zrazu bolo ovela volnejsie. Nedesilo ma to, co povedala, ale ako to povedala. Nebola to otazka, bola to normalna oznamovacia veta. Zalapal som po dychu, ale nasal som len jej parfum, sladky dym valajuci sa po podlahe a odor spotenych podpazusi parov naokolo. O com to vravi? Dost, ze tu kvoli nej trpim ako hladna doga, este mi tu bude tlacit kraviny do hlavy? Tato finta ti normalne zvykne zaberat?" podrazdene som presiel do ostreho protiutoku a na malu chvilu som bol na seba skutocne pysny. Stale sme kruzili na tu strasnu pesnicku, stale v objati, ake som naposledy zazil vo svojom poslednom pionierskom tabore. Co?" Eva dokazala do tohto jedineho slova zakomponovat tolko prekvapenia a znechutenia, ze by sa za to ani Martin Huba nemusel hanbit. O necele styri takty mi zacala prevracat svet na ruby. Bol som to ja, kto sa, ozraty a zhuleny, na nu v sobotu vesal a vyznaval jej lasku na cely zivot. Bol som to ja, kto ju prosil, aby mu ukazala svoje prsia a prezila s nim krasne milovanie plne vzajomnych neznosti. Bol som to ja, kto ziadal o optovanie svojich cistych citov v harmonickom vztahu a dal jej tolko casu na rozmyslenie, kolko len bude chciet. Ja som nakoniec bol aj ten, co zamkol, kluc schoval pod koberec a potom sa zmohol uz len na liehovy pach z papule a hlasne chrapanie. Mam obrovske stastie, lebo Eva si to uz rozmyslela. Chce so mnou chodit, chce sa so mnou nezne a dlho milovat a chce ma takeho, aky som, pretoze aj ked sa este velmi nepozname, som taky strasne zlaty a uprimny, iny ako vsetci ostatni. Ked ma konecne prestala nicit pravdou o sobotnajsej noci, znova sa ku mne natesno pritlacila a snazila sa ma pobozkat. Podarilo sa jej to, prave ked sa gitarove solo nezadrzatelne blizilo k vystreku v podobe posledneho refrenu. Prepac, musim ist na zachod," prerusil som dvestostrnastu pravidelnu obratku okolo nasej spolocnej osi. Ved si tam bol teraz," zacudovala sa. Tak musim este raz, stava sa," odcudoval som ju. Jozo sa prave chcel uz po ixty krat z kohosi napit. Na zachode som sa posadil na misu, z kovovych dveri som si cital ponuky na fajky od roznych chlapcov a snazil som sa zatriedit informacie poslednych minut. To je krava, to je krava," opakoval som si dookola, ale ovela vhodnejsie by bolo: Ja som kus chuja, ja som kus chuja. Zatriedil som, ale nespravilo sa mi v tom o nic jasnejsie, tak som sa radsej vratil naspt.
Sli sme ku mne, ani len tomu som nedokazal zabranit. Lebo Nina este chcela pokracovat, ale doma ju cakal Juraj, takze tam sa nedalo. Eva zasa nechcela zobudit spolubyvajuce (aj ked ja by som Ceresnu rad zobudil) a pan kulturista byval len na ubytovni spolu s kolegami z bezpecnostnej sluzby, v ktorej pracoval. V taxiku ma Eva stale drzala za ruku a zasnene sa pozerala, ako si Nina s Dodom sediacim pred nou coraz intenzivnejsie miesaju vylucky svojich slinnych zliaz. Ja som ratal poulicne lampy utekajuce okolo a v duchu som si prial, aby sa nieco stalo. Aby sme havarovali, dostali defekt, niekto nas prepadol pri vchode, stratil som kluce od bytu, prosto cokolvek, len aby to vsetko skoncilo nejako inak. 
V zrkadle sa na mna usmieval spokojny sofer. Na siltovke mal napis ENTUHC A ULOPS - ANATIV.


Aj ja ta chcem 
Novy Ja  diel deviaty
Egon Alter (6.11.2002)
 

Okno taxika mi s kazdym hrbolom udieralo do spanku a mne to vtedy doslo. Som rozmaznany egoisticky zasran zrely na par nevyhnutnych faciek. Zijem zivot, ovela lepsi ako horsi, a nevazim si to. Honim si nad svojimi pseudoproblemami, len aby som sa potom mohol s perverznou radostou lutovat a vyzivat sa v slaboduchych depresiach. Kurva, ale ved ja som stastny! Kope ludi ide v tejto chvili o holy zivot, deti v Afrike nemaju co jest, mesto je plne odpisanych existencii - a mna serie, ze s nikym nechodim. Ved to je blbost! Lutovat sa moze Dodo, ze z normalneho dietata vyrastol na rozumoprazdnu horu bravcoveho, lutovat sa moze Nina, ze sa napriek svojej nespornej inteligencii necha ocarit prave takymto zmrdom, lutovat sa moze Eva, uz len preto, ze sa nehanbi si v stanku vypytat Markizu, ale ja sa nemam preco lutovat. Ja som nad vecou, ja musim zit a uzivat si, lebo tak to robia vsetci spokojni ludia.
Pice," povedal taxikar s nadhernym dorazom na prvej hlaske, ked sme trafili dalsiu jamu na ceste. Dostal som supu do hlavy, krasna jasna chvilka sa zrazu stratila, ale nieco mi z nej predsa ostalo. Spravim Eve radost, vyspim sa s nou, ak to tak velmi chce. Je to len sprosty sex, aj tak si urcite mysli, ze chlapom ide iba on. Aspon raz v zivote budem poriadnym chlapom, ked uz ani len stat nedokazem postojacky.
Taxik platil Dodo, konecne nejaky uzitok z neho. Sli sme ku mne hore, na schodoch sa Eva do mna zavesila, ale bola v tom skor snaha o udrzanie rovnovahy ako prejav nejakych vyssich citov. Este pred hodinou nas presviedcala, ze v pohode znesie sest, ale ako sa zda, viac ako styri giny ani nepotrebuje. Vsetkych som ich usadil vo svojej jedinej izbe. Skocim kupit nejake vino," navrhol som, aby som ich nemusel hostit svojim absinthom, co mi ostal od minula. Nine sa plietol jazyk, zamrmlala nieco, co vyzeralo ako suhlas, s dodatkom, aby som ratal s tym, ze ich o chvilku budem rozvazat domov. Dodo zaskrecal, ze on chce pivo. To isto, ty bulo," odpovedal som mu, ale len tak pre seba, nech si nemusim spinit byt vlastnou krvou.
Vecierka sa topila v zelenkastom laboratornom svetle bzuciaceho neonu. Predavacka, vyzorom nieco medzi zenou na dochodku a pokusnym kralikom, sa na mna radostne usmiala. Asi uz mala strach, co sa stalo s jej vernym zakaznikom. Spokojna s tym, ze v tomto vecne sa meniacom svete ostavaju aspon nejake stopercentne istoty, ma pozorovala, ako som dobre znamou cestickou medzi regalmi zamieril priamo k polici s alkoholom. V soku ostala az v momente, ked som si k flasi modrej frankovky pribalil balicek durexov. Pred ponukou jahodovych a mentolovych prichuti (myslim, ze mentol patri na celkom inu sliznicu) som uprednostnil ultratenke pohodlie. Zatial co sa pokladnicka pokusala striedavo uhadnut, na co prave mne tie kondomy mozu byt a nablokovat nakup, prezeral som si leskle obalky zenskych casopisov. Na jednej bolo Udelejte z nej sexualniho otroka", na druhej Oralny sex sa vracia do mody" a na tretej Prekvapte ho svou zhavou vasni". Ktory z nich asi tak cita Eva?
S igelitkou som potme vybehol hore schodmi. Zaklopal som na svoje vlastne dvere. Marna snaha," ozvala sa Eva z pravej strany. Sedela o tri schody vyssie, oci jej v tme svietili ako velkej pripitej macke. Ten kokos ma odtial vyhodil, hned ako si odisiel," nezanadavala presne tak ako vsetci ti divni ludia, co za kazdych okolnosti namiesto normalnych nadavok vravia kurnik", do piky" a do zadku". Vyzerala, ze sa da kazdu chvilu do placu, akoby fakt, ze neubranila moj byt pred mojou najlepsou kamaratkou a jej nadrzanym nabijakom, povazovala za svoju osobnu prehru. Zacal som zurivo sacovat svoje vrecka, ale nasiel som len kluce od prace. Tie od bytu sa z druhej strany veselo hojdali v zamke a mali idealny vyhlad na vsetko, co sa dialo vo vnutri. Trieskal som na dvere, kopal som do nich, krical som na Ninu, a nakoniec mi napadlo zavolat jej na mobil. Samozrejme, nic z toho nepomohlo. Stal som tam celkom bezmocny, nedokazal som ani len vymysliet, ako sa za toto tym dvom pomstim. Za vsetko, co sa mi zdalo aspon trochu primerane, sa davaju sadzby od desat rokov vyssie. Zvnutra sa ozyvali Dodove navraty k prirode. Mozno jeho rodicia uz boli celkom poludsteni, ale stari rodicia museli byt este opice. Keby Nina bola cierny anglicky futbalista, urcite by ju tie zvuky strasne urazili, lenze ona si pri nich teraz bezbreho uzivala. Citil som sklamanie, minimalne take velke, ako ked som sa v siedmich rokoch dovtipil, ze Dedo Mraz a moj otec su s najvcsou pravdepodobnostou ta ista osoba. 
Eva ma stiahla vedla seba. Schody pokryte otrhanym linoleom boli studene, ale dalo sa to vydrzat. Vybral som z tasky vino, korkovu zatku som preprstoval dovnutra a ani som sa pri tom velmi neoblial. Podavali sme si flasu, na zuboch sa nam tvoril fialovy povlak. Spoza dveri sa stale ozyvali hrdelne zvuky plne tuzby a posvoveho sekretu. My dvaja sme boli ticho, na moj vkus az prilis ticho. Neviem, co si myslela Eva, ked sa o mna mlcky opierala, ale ja som si v duchu premietal scenu z Pulp Fiction, ako Vincent Vega a Mia Wallaceova sedia v tom bare, kde obsluhuju imitatori celebrit zo 60. rokov a bavia sa o trapnom tichu. Takto mlcky a potme mi Eva pripadala ako ovela spriaznenejsi clovek. Asi prave preto som si prial, aby prisiel niekto ako Quentin Tarantino a prihral mi uzasnu a inteligentnu hlasku, ktora by ma vratila naspt do krutej reality. Na byte oproti sa otvorili dvere a vysiel z nich sused. Od Tarantina ma daleko, aj ked vek by celkom sedel, ale nateraz si musim vystacit aj s nim. Pozdravili sme sa, spoza chrbta mu vybehol rysavy cau-cau a radostne onuchaval Evu. Ona ho hladkala, cmukala nanho a prihovarala sa mu dementnym hlasom. Ak ma to zviera v sebe aspon trosku hrdosti, muselo ho to na smrt urazit. Sused, ako vzdy v obleku a nervozny, nechal oboch vyblbnut a o par minut aj so psom zmizol dole vo vchodovych dverach. Zasa nastalo ticho, ale uz to bolo troska ine. Predovsetkym v tom, ze si Eva obkrocmo sadla na moje stehna a zacali sme sa bozkavat. Myslim, ze si kupuje ten treti casopis.
Vo flasi ostali este tak dve deci vina, chut toho zvysneho som citil z jej jazyka a ona ju musela citit z mojho. Dva roky som cakal na to, az sa dostanem do podobnej situacie. Predstavoval som si ju tisickrat, so zenami skutocnymi aj vymyslenymi a poznam vsetky scenare, ktore od nej vedu k brutalnym orgazmom, pochopitelne viacnasobnym a obojstrannym. Toto bolo uplne ine. Vdychoval som jej vonu, robil som vsetko, co robila ona, pacilo sa mi dotykat sa jazykom jej jazyka, ale to je cele, nic viac. Eva ma nevzrusovala. Keby teraz prestala a povedala, ze si ma s niekym zmylila, tak mi to ani najmenej nevadi. Asi som bol malo opity, alebo mi vadili tie schody, ale to, ze ma jej zlaty delfin tlacil do krku, som precitoval ovela viac ako to, ze svojim rozkrokom sa posunula celkom blizko k mojmu. Egon, takto sa zacina ozajstny sex, toto si chcel. Co sa uz nepamtas?" prehovaral som si do duse, ale dusa uz unikala celkom inym smerom.

Mily pan doktor,

mam problem. Po dvoch rokoch konecne mozem sulozit s dievcatom. Je celkom pekna a povolna, miluje ma. Lenze mne je ukradnuta, ani nahodou s nou nechcem mat nieco viac, a tak sa mi pri nej proste nepostavi. Obavam sa najhorsieho - ze nedokazem mat nezavzny sex. Prosim, poradte, som zufaly. Zn.: Ale nie som impotent, ze?

Egon, 23 rokov

Eva medzicasom stihla prejst od ust ku krku, delfin konecne odplaval a netlacil. Dufal som, ze mi nespravi nejaky cucflek a cakal, co odpovie specialista.

Mily Egon,

musite sa odosobnit od predsudkov a sustredit sa na samotny akt pohlavneho styku. Zo zaciatku skuste vzrusenie simulovat, budte aktivny. Urcite je Vam jasne, ze muz vo Vasom postaveni si nemoze dovolit nevyuzivat podobne zriedkave prilezitosti. Pamtajte, ze sex je nevyhnutny pre Vase podlomene psychicke zdravie a vytrtkajte jej mozog z lebky. V opacnom pripade ste u mna obycajny impotent, a tym padom sme spolu skoncili.

S uctou

Doktor, 42 rokov

So vsetkou vasnou, ktoru som len dokazal predstierat, som si Evu pritlacil blizsie k sebe. Jednou rukou som ju hladil po zadku, druhou som na chrbte zasiel pod tricko az k podprsenke, ktoru uz nemala, aj ked pred chvilou ju este isto mala. Vyzerala, ze ju to fakt bavi. Obratne balansovala na hranici alkoholickej bezvladnosti, dychala coraz intenzivnejsie, zatvarala oci a asi mi chcela zubami vytrhnut ohryzok. Pocit erekcie trhajucej nohavice, taky neprijemny v MHD a taky ziadany prave teraz, sa u mna napriek vsetkemu nedostavoval. Mozno som fakt impotent, minimalne by to konecne bol problem, pre ktory by som sa mohol bez obav lutovat. 
V celom vchode sa zasvietilo svetlo. Hosana!" predcasne som blahorecil vracajuceho sa suseda. Odbrzdena lokomotiva vsak dalej pokracovala v zjazde dole kopcom. Podme ku mne, zasepkala Eva, ked sa mi ju podarilo zabrzdit a zlozit zo seba. Mal som na jazyku pohotovu odpoved Hej, a co u teba, ty chytra?, ale nedostal som sancu ju pouzit. Schmatla ma aj s flasou a viac padajuc ako iduc ma tahala dole schodmi. Na druhom poschodi sme minali suseda. V ruke mal prazdne vodidlo a v tvari vyraz cloveka, co prave usetril za veterinara.
Vonku som zavolal taxik. Eva sa snazila siahat mi do rozkroku a striedala to s dopijanim zvysku vina. Jej utoky som odrazal coraz lahsie. Kym prisla strieborna Felicia, sedela zmorena na obrubniku. Nastupili sme dozadu, z poslednych sil povedala vodicovi svoju adresu a zvalila sa mi na kolena. Nezrozumitelne sepkala cosi, co znelo ako Chcem ta." Aj ja ta chcem," povedal som jej na dobru noc a hladil som ju po vlasoch, az pokial jej ruka bezvladne neodkvcla na podlahu.
Poziadal som sofera, aby mi zastavil. Zaplatil som mu o stovku navyse, nech ju, pokial mozno s citom, preberie, ked ju privezie domov a vystupil som do vlhkej tmy. O necelu polhodinku som dokracal do prace. Cestou mi napadlo, ci ju ten vodic nahodou niekde neznasilni, ale zistil som, ze je mi to vcelku jedno, takze dalej som si uz len pospevoval pesnicku o chlapikovi, co ide na Strbske pleso, a tym padom nado mnou vyhrava. 
V praci som si na zachode ukazovakom vydrhol zuby, a narychlo si overil, ze predsa len nie som impotent. Presiel som sa opustenou kancelariou. V ramci setrenia energiou som vypol Marekov monitor a odmenou za dobry skutok mi bol spontanny vybuch smiechu. Marek mal na stole ciernobiely letak Ivaninho jezisovskeho spolocenstva. Na konci textu bol dodatok, ze tohtotyzdnove stretnutie sa z technickych pricin presuva z pondelka na stvrtok, cas ostava. 
O par minut nato som si prekvapivo pohodlne ustlal na pohovke v recepcii. Dufam, ze ked ma tu rano najdu, dostanem od sefky pochvalu za obetave nadcasy.

Nie som lepsi herec 
Novy Ja  diel desiaty
Egon Alter (13.11.2002)


Hlasy sa kdesi v dialke miesali s mnozstvom dalsich zvukov. Pootvoril som oci a okamzite ma oslepil silny zablesk bieleho svetla. Vsetko okolo sa zrazu zmenilo na farebne skvrny. Niektore z nich sa nahlas rehotali. Tato sa fakt vydarila," povedala jedna zo skvrn hlasom nasej sekretarky. Posadil som sa, tvar som mal pokrcenu, akoby ma prave vytiahli z Popoluskinho orieska. Okolo pohovky uprostred firemnej recepcie, na ktorej som doteraz spal, postavali moji kolegovia. Marek ma fotil erarnym digitalom a vsetci sa vyborne bavili. Zasa som bol aspon na chvilu plnohodnotnym a oblubenym clenom kolektivu. Bolel ma cely clovek. Oplachol som mu tvar vodou a bez slova som ho dosuchtal k svojmu pocitacu. Na stole som mal obalku s mojim menom a v nej kluce od bytu. Ziadny odkaz ani nic podobne, len tie kluce, ale aj tak mi to spravilo prvu dnesnu radost. O polhodinku vsetkym v kancelarii prisiel mail od Mareka. V subjecte mal napisane Hadajte, co sa sniva Egonovi?", pocet prilozenych suborov: 1. Spoza pocitacov sa ozyvali vybuchy smiechu. Ivanu som videl smiat sa prvy raz v zivote a dost jej to pristalo. Klikol som na prilohu a o par sekund som sa pozeral na spiaceho seba. Na fotke bola dokreslena sipka smerujuca k mojmu rozkroku. Este ste nevideli rannu erekciu?" snazil som sa upokojit tento uchylacky kolektiv, ale zaberalo to asi ako husacie hody proti obezite. Marekovi som napisal, nech skoci z okna a skusal som zacat robit nieco uzitocne. Po troch hodinach som to vzdal, sefke som povedal, ze som si v noci nadrobil a siel som domov. Je fajn zit pre karieru, zvlast ludom ako ja, ktori aj tak nemaju ziadny hodnotnejsi ciel, ale momentalne mam celkom ine priority. V elektricke plnej dochodcov dohanajucich nedostatok cestovania v mladosti som sa popri viseni tesil len na dve veci - vanu a zubnu kefku s poctivou porciou mentolovej pasty.
Za rok, co zijem v tomto byte, sa mi este nepodarilo ani len pomysliet na sex na tolkych miestach, kolko v nom stihli Nina s Dodom obtrtkat za jedinu noc. Plachta pokryvala ledva polovicu postele. Zmotal som ju a okamzite putovala do pracky. Vedla policky bolo popadanych niekolko cedeciek, pod stolikom lezal kusok latky, bezpochyby vydrapeny z nohaviciek, a riad z kuchynskeho drezu bol zhrnuty v umyvadle, co niekolko tanierov fyzicky nezvladlo. Zopar stvrdnutych hygienickych vreckoviek rafinovane rozhadzanych po celom byte som este ako-tak zniesol, zle mi prislo, az ked som uvidel vanu oblepenu tmavociernymi kuceravymi chlpmi. Na zachode som pre istotu ani nezasvietil. Dalsie dve hodiny som drhol vanu praskom, aby som sa vobec odvazil do nej vliezt. V duchu som pri tom s labuznickym pozitkom Dodovi pomalicky strhaval vsetkych dvadsat nechtov. Predstava, ze neludsky trpi, mi robila zvlast dobre, ked som zistil, ze niekto dnes rano pouzil moju zubnu kefku. Nina to urcite nebola, lebo kefku nosi vzdy so sebou, spolu s malymi vlozkami, pletovym kremom a balzamom na pery. Len clovek, ktoremu este nikdy neznasilnili jeho vlastnu zubnu kefku, si moze mysliet, ze neexistuje nieco take ako ospravedlnitelna vrazda.
Niekto zaklopal. Za dverami stala Nina, dokonca aj s Dodom, bohuzial, nechty mal na svojom mieste. Vyzerali ako podomovi obchodnici predavajuci modernu verziu Krasky a netvora. Celkom sa mi po tom vsetkom pozdavala myslienka, ze sa obaja prisli pekne ospravedlnit za svoje vcerajsie pretecenie vasni. Vypocujem si, odpustim, usmejem sa, vsetko bude fajn, baby. Znepokojovala ma akurat obrovska sportova taska na Dodovom pleci. Az po ledva zazipsovany okraj bola plna niecoho, co rozhodne nevyzeralo na vecne dary a ine kompenzacie mojho nocneho prikoria, skor by som to tipol na jeho prepotene tricka, zviazane tri rocniky Bula  magazinu o kulturistike a niekolko baleni proteinoveho preparatu jahodovej prichute. Preventivne som nespravil druhy krat tu istu chybu. Dnu som vpustil len Ninu. Ty straz vonku, zabuchol som mu dvere pred nosom. Skoda, ze sa toto cele neodohrava vo filme, nasledoval by prestrih, ako sa standardne nechapavy vyraz jeho tvare stal za dverami este nechapavejsim. 
Cisto bez akehokolvek psychologickeho vzdelania by som povedal, ze Nine celkom slusne drblo. Jej libidom riadeny mozog nacisto stratil kontakt s realitou. Nemohol by Dodo u teba par dni prespat? povedala mi, ako keby sa pytala, ci by som jej nedal odhryznut z masloveho rozka. V ruke som drzal svoju znehodnotenu zubnu kefku a premyslal, ci je humanne vrazit ju niekomu, koho poznam takmer cely zivot, do oka tak hlboko, ze ostane trcat len zopar stetiniek. Je dost mozne, ze by si to vo svojom aktualnom stave ani nevsimla. Zamilovana do toho svojho kromanonca by tu nadalej stala s kefkou trciacou z hlavy a stale snivala o jeho nahom prerastenom tele v mojej vyblyskanej vani. Vsetko je jej jedno, jedinu skutocnu hodnotu pre nu predstavuje vtak, okolo ktoreho sa tak beznadejne obtocila. V jej slovach nie je ani naznak pochybnosti, ze by som mohol tuto mimoriadne lakavu ponuku neprijat. Esteze som sa strategicky postavil medzi nu a dvere, inak by som mal ten stokilovy vibrator uz zasa v byte. 
Nina ma svoj byt, lenze v nom byva s Jurajom. S nim sa nechce rozist, teda vlastne chce, ale nejako velmi opatrne, aby ho to velmi nevzalo. To by malo trvat niekolko dni, pocas ktorych bude Dodo byvat u mna, pretoze z ubytovne uz odisiel a vratit sa tam uz nemoze, lebo neviemco. Tolko v skratke jej desatminutovy monolog trikrat preruseny Dodovym klopanim, ktoremu sa za dverami zacalo chciet stat. Opieral som sa o zarubnu a prekladal som si slova Niny do normalnej reci. Vyslo mi z toho, ze v skutocnosti si chce tych par dni so svojim svalnatym objavom nezavzne uzit, co sa na ubytovni neda, pretoze pritomnost niekolkych desiatok podobnych konstrukcii by ju urcite nemilo rozptylovala. K sebe domov ho vodit nechce. Jednak je to az prilis klise, jednak potrebuje mat obcas nohy aj spolu a hlavne nechce pre par deci cerstveho ejakulatu stratit niekoho, ako je Juraj. U mna sa jej to vcera ocividne velmi pacilo, rada by si teda tych niekolko desiatok orgazmov odbila tu. Najhorsie pre mna je, ze par dni sa pri takom pretahovani pokojne moze pretiahnut aj na par tyzdnov. Pri predstave apokalyptickej vizie pravidelnych nutenych prechadzok sychravou jesenou a neustaleho prania plachty som pochopil, ze svoje teritorium musim ubranit za kazdu cenu. Ani presne neviem, kedy som stratil zvzujucu schopnost pozerat sa na Ninu ako na blizkeho cloveka. Mozno to bolo v momente, ked mi zacala dorazne pripominat, ako som v druhom semestri u nej nacierno byval na intraku, mozno uz o nieco skor. Zacal som zvysovat hlas. Mala na vsetko okamzitu odpoved, a to ma vytacalo do biela. Ked sa nevies rozist ty, rozidem ta ja, povedal som jej z pozicie potkana zatlaceneho do kuta tesne predtym, ako som vzal do ruky telefon a vytocil Jurajovo cislo. Si mkky, tragicky podcenila moje zufale odhodlanie.
Juraj to zdvihol. V troch vetach som mu povedal vsetko podstatne, a tiez, aby hned prisiel ku mne, ak to chce mat aj s obrazom. Nina sa tvarila, ze na taketo divadielko mi v zivote neskoci. Som myslela, ze si lepsi herec, povedala s usmevom, ked som s pocitom zadostucinenia schoval telefon do vrecka. Zdanlivo sa nic nezmenilo. V dreze kvapkal vodovod do spinavych crepov, vonku sa na travniku nahanali svaby s mravcami, Dodo preslapoval za dverami, kdesi nad nami suseda rozklepavala rezne a Nina si este stale myslela, ze ma frajera - inteligentneho dobraka a k tomu aj tajneho vykonneho milenca. Ja som v tom mal jasnejsie, cakal som, co sa bude diat. Este sa nic nestalo a uz som sa zacinal sam pred sebou citit ako ta najsebeckejsia zakerna svina na svete. Zazvonil telefon. Nie moj, ale jej. Takticky som odstupil od dveri, ostatne uz islo samo. O minutu bolo po vsetkom. Na oboch som sa pozeral z okna. Nina viac utekala, ako isla a asi este stale plakala, Dodo ako poslusny pitbul kracal par metrov za nou, ta taska bol dost tazka aj na neho. Zmizli za rohom. Mal som pravdu, Nina to s tym rozchodom vobec nemyslela tak vazne, ako mi pred chvilou tvrdila. Ostal som sam, len s chutou sa decentne opit. Koniec koncov, uz davno som nemal lepsiu prilezitost. Nech ziju zvysky absinthu s vodkou!
V hlave mi haluzilo ako uz dlho nie. Preberal som to cele zo vsetkych stran a kazdych pt minut som mal iny nazor. Esteze nie som viaceri, asi by sme sa do krvi pohadali. Presuval som sa od iniciativneho, ale blbeho kamarata, cez nevyliecitelneho egoistu, az po prezieraveho jedinca, ktory urobil najlepsiu vec, co mohol a tak stale dookola. Kdesi uprostred volala Eva. Skusila to dvakrat, ani raz som nezdvihol. Po tretom doliati mi zacalo byt jedno, co som v skutocnosti spravil. Bol som rad, ze sa konecne vyspim vo svojej posteli, okupem sa vo svojej vani a umyjem si zuby svojou kefkou, ktoru si najskor ale budem musiet ist kupit. Juraj mi zavolal, prave ked som odlozil chlast naspt do chladnicky. Chvilu som vahal. Prichystal som sa na vsetky moznosti a stlacil som zelene tlacidlo. Tvrdil, ze je v pohode, ale jeho hlas som v takej smutnej verzii este v zivote nepocul. Prave si balil veci. Povedal som mu, ze ak chce, moze u mna zatial byvat. Dohodli sme na stretnuti zajtra vecer, v tej istej krcme ako naposledy. Tema bude asi celkom ina.
Celkom dobre sa mi darilo triezviet. Cital som si Pipi Dlhu Pancuchu, aj po tisici krat bola uzasna. Skoda, ze nie je skutocna a nema nieco cez dvadsat. Viem si predstavit, ako by sme spolu kazde leto chodili na Kurekuredut a pocas dlhej plavby v podpalubi hrali na hrebene. Okolo desiatej sa mi zacalo chciet spat. Obliekol som sa a siel som si do vecierky kupit zubnu kefku. Vonku to vyzeralo na riadnu kosu, ale moj odpor k pouzitiu toho, co vzal Dodo do svojej straslivej papule, bol ovela silnejsi ako akakolvek lenivost. Cestou dole mi na schodoch znova zazvonil telefon, tentoraz to bola mama. Poziarnici mi domov poslali ucet za vykonane zachranarske prace. Mamu som uistil, ze sa mi nic nestalo, ze to cele bolo tak trosku nedorozumenie, ze som cely, zdravy, mam sa skvele a domov pridem najneskor na Vianoce. Musel som jej to trikrat zopakovat a slubit, ze v buducnosti ju budem o podobnych incidentoch informovat osobne. Davaj na seba pozor, Egon," rozlucila sa a ja som opustil teplo vchodu. 
Pod lampou sa rozpravali nejaki ludia. Nevsimal som si ich, oni mna hej. Kurva, to je on! zakrical jeden z nich. Dodov hlas som spoznal okamzite, ale nepomohlo mi to, pretoze vchodove dvere sa prave zabuchli. Vsetci traja boli zrazu pri mne a bolo jasne, ze si koleduju o vyprask. Zacal som priamo od Doda. S bojovym vykrikom som sa mu najskor vrhol okom proti psti a vzapti som mu bruchom nepekne narazil koleno. Pustil som sa aj do ostatnych. Tomu nalavo som rebrami tresol do pistaly a hned som sa takticky hodil na zem. Celkom ich to zmiatlo. Uz ani neviem, komu z nich som z celej sily a fakt dost nevyberane udrel spankom do vylestenej martensky. Normalne mi ho prislo luto, ale ich chyba, nemali si zacinat. Bolo vidno, ze su so silami v koncoch. Nebolo by fer ich dalej mlatit, tak som radsej stratil vedomie.
Aspon mi na tom chladnom betone nebola zima.


Dospela a sexy 
Novy Ja  diel jedenasty
Egon Alter (20.11.2002)


Poviem ti, to teda bola riadna nakladacka, ozvalo sa spod kokosovej palmy, par metrov odo mna. Sediac v prijemne teplom plazovom piesku, prestal som na chvilu venovat pozornost obrovskej korytnacke ponarajucej sa do mora a obzrel som sa za tym hlasom. Stalo tam dievca, asi tak v mojom veku, rysave vrkoce vykrutene nahor, pehava tvar, siroka sukna po kolena a cervene podkolienky. Kto si? spytal som sa jej, ked sa pohla mojim smerom. Ja som predsa Boh, odpovedala a posadila sa do piesku vedla mna. Vonala niecim, co som este v zivote neucitil, ale trosku mi to pripominalo prave dovareny bravcovy gulas mojej mamy. Ty a Boh? Vyzeras skor ako Pipi Dlha Pancucha, zapochyboval som. Vo vzduchu to zasumelo, ako ked pustite male dieta medzi holuby a ona sa zmenila na bradateho starca vo volnej platenej koseli padajucej az ku clenkom. Je to takto lepsie? nasmeroval na mna svoj pohlad. Vyzeram uz viac ako Boh? Jeho mohutny hlas mi rozochvieval usne laloky, triasli sa mi ako lietajucemu strykovi Fedorovi, ked odlietal ulozit svojich synovcov. To predtym bolo o cosi lepsie, povedal som mu uprimne a o chvilu uz vedla mna opt sedela Pipi. Presne taka, aku som si ju predstavoval pri citani knizky. Dospela a sexy. Naha Milla Jovovich by nahodou nebola? snazil som sa este trosku vyjednavat, ale v skutocnosti mi to bolo jedno. S maximalnym vyrazom pohorsenia, aky moze mat v tvari len Boh prevteleny do rozpravkovej Svedky, mi naznacila, ze by to nebolo ziaduce a ja som neprotestoval. Trapilo ma nieco ovela zavaznejsie.

Takze uz som mrtvy? opytal som sa jej hned po tom, ako som sa zamyslel, ci by mi to nejako zasadne vadilo. Takato smrt sa mi nahodou velmi paci. Keby som vedel, ze sa z marnice chodi priamo na Kurekuredut, nemusel som si doteraz davat na priechodoch taky strasny pozor a cely zivot som mohol byt ovela uprimnejsi. Boh sa usmiala, z vrecka na sirokej karovanej koseli vytiahla nieco ako dialkovy ovladac. Tam sa pozeraj! Prstom ukazala smerom nad more. Nad obzorom, kde normalne byvaju krvave vecerne zore, som sa zjavil ja. Lezal som v nemocnicnej posteli a nebol som o nic menej krvavy. Pod lavym okom som mal na tmavofialovom podklade niekolko cerstvych stehov, zvysok tvare napadne pripominal farebnu hudbu. Nejaky chlapik v bielom plasti mi svietil do oci baterkou. Tvaril sa pritom rovnako, ako ked ja cumim do otvoreneho motora svojho auta, neviem ani poriadne, co je co, ale dufam, ze sa mi ho tym podari nastartovat. Ohmatal som si rukami tvar. Nepostrehol som na nej nic zvlastne, okrem zvlastnosti, ktore tam mam aj normalne. Dolezite je, ze ma nic nebolelo. Pipi ma objala okolo ramien. Pockaj, ked sa preberies z bezvedomia," pozrela sa na mna sucitne. Potom to este len zacne boliet." Dokazal som si to velmi zivo predstavit, vratane naslednej serie posedeni u zubara - aj odtialto bolo vidno, ze mi toho v ustach na svojom mieste vela neostalo, ale nezdalo sa mi to az take hrozne. Odniekial mi priniesli plny tanier skvelych nugatovych palaciniek s tvarohom, Boh do piesku kreslila nacrty vzniku vesmiru, rozpravala mi o jedinom pravdivom nabozenstve, ktore zatial este nikto neobjavil, o pricine vsetkeho sucna, aj o tom, v akej polohe to najcastejsie robia moji rodicia a preco je za istych okolnosti vnatka" najsmiesnejsie slovo na svete. Citil som sa uzasne, vsetkemu som rozumel a ani mi az tak nevadilo, ze ako vsetci, co sa preberu z bezvedomia, nebudem si z toho celeho nic pamtat. Ostane mi len zvlastny prijemny pocit, obcas vychadzajuci odniekial z hlbky hlavy, zaznam v zdravotnej karte a nejake peniaze od poistovne.

Mas navstevu," prerusila Pancucha svoje rozpravanie uprostred neuveritelne jednoducheho navodu na perpetuum mobile a znova ukazalo smerom ku kinu Obzor. Na mojej nemocnicnej izbe sa otvorili dvere. Vosiel ten isty lekar, co tam bol pred par hodinami a za nim Eva s Ninou. Podakovali mu a on hned aj odisiel. Eva sa posadila na okraj mojej postele, z tasky vytiahla trs polodozretych bananov a polozila ho na bielu plechovu skrinku s poobijanymi rohmi. Nina ostala stat vedla, ani tmave okuliare nedokazali zakryt monokel, ktory jej dozrieval pod pravym okom. On nema rad banany," povedala Eve bez naznaku emocii, ale ta na to nereagovala. Oboma rukami zvierala moju dlan a sustredene sledovala, odkial vedu hadicky vnarajuce sa do oboch mojich predlakti. Nic nehovorila, dokonca ani vtedy, ked jej Nina povedala, ze radsej pocka vonku a v absolutnom tichu odisla z miestnosti. Ona mi tam teraz bude plakat?" opytal som sa Pipi. Cudujes sa jej?" odpovedala mi otazkou. Pozoroval som, ako sa Eva sklana nad mojim bezvedomym telom, hladi ma po vlasoch, skusa, ci nemam teplotu a utiera si slzy do papierovej vreckovky. Boh ma uprene sledovala, ci na to nejako zareagujem, ale velmi dobre vedela, ze mi to z Evinej strany pripada tak trochu trapne a najm zbytocne. Akoby som videl sam seba pri niektorom z mojich predchadzajucich marnych pokusov o nadviazanie aspon docasneho chodenia - so vsetkym, co k tomu patri. Rozdiel je, ze vsetky tie baby mali v sebe nieco, pre co sa do nich dalo bez problemov nestastne zamilovat. Co prave Eva moze vidiet na mne, to fakt nechapem. Egon, preco si stale spinis na hlavu?" povedala Pipi bez toho, aby som sa jej nieco pytal. Eva ta ma rada, lebo si fajn chalan a ja si to o tebe myslim tiez." Ma Boh dovolene vraviet nieco take len tak zo slusnosti, aby mi zdvihol sebavedomie, alebo to mysli naozaj vazne? A myslim to vazne!" dodala prisne, aby som si nemyslel, ze si tu budem len tak v myslienkach pochybovat o jej uprimnosti. Ale nemusime to teraz rozoberat, ze nie?" pozrel som sa nu prosebnym smrtelnickym vyrazom a ona potichu suhlasila. Koniec koncov, prednasku o tom, ze na svoju depku nikoho nezbalim, ze vsetok cynizmus sa mi raz kruto vypomsti a ze moje komplexy su len bla bla bla bla, mozem dostat hocikedy od kohokolvek menej doleziteho.

Vecera," zatiahla mlada sestricka v zelenom ubore a dlhych nohach, ked vosla dnu s vozikom nalozenym infuziami a vyrusila Evu v jej mexicko-argentinskom rozjimani nad postelou svojho zraneneho mileho. Dve z infuzii zavesila na stojan nad mojou hlavou a pripojila na ne hadicky. Ak by sa stazoval, ze to ma prilis slane alebo k tomu chcel kecup, tak mi pridte povedat," povedala Eve a ta s celkom vaznou tvarou pritakala. S tym istym vyrazom o par minut neskor povedala Nine, ze tu chce este chvilu ostat. Nina ju objala. Ani v najmensom sa uz nepodobala na tu Ninu, ktoru som videl naposledy vo svojom byte a sla domov. Ten monokel jej spravil Dodo?" spytal som sa Pipi Vseveducej, aj ked mi to v podstate bolo jasne, pretoze Juraj by nedokazal udriet ani mladsieho brata a na posmyknutie sa na schodoch to vyzeral byt az prilis presny zasah. Mohla by si Dodovi troska osladit pozemske bytie, ked uz si ten Boh," navrhol som jej a hned som aj predostrel uz davnejsie dobre premyslenu predstavu adekvatnej bozej pomsty v podobe pomaleho strhania vsetkych nechtov. Pipi to razne odmietla, skoro by som az povedal, ze ju moja pomstychtivost a rafinovanost zaskocila. Tak ale aspon spravit z neho impotenta - to uz by slo, nie? Ved sa pozri, ako ma doriadil," ustupil som zo svojich poziadaviek a cakal, co sa bude diat. Normalne sa zacala na mne smiat, co mi teda od Boha pripada dost nevhodne. Egon, ved ty na neho ziarlis, ze nema problemy so zenami. Priznaj si to," povedala pobavene, kujuc nekonecnou bozskou myslou plan idealny pre vsetky zucastnene strany. Neboj sa, nieco vymyslim, urcite sa ti to bude pacit." Upokojila ma, aj ked vlastne pokojny som bol stale. Daj si este palacinku, mne sa z toho kazia zuby," ponukla ma z taniera, z ktoreho nikdy neubudalo a ja som si s chutou dal.

Eva sa z nicoho nic strhla. Za chrbtom sa jej otvorili dvere a vzapti som sa strhol aj ja, esteze mi na palacinke nemalo co zabehnut. Vo dverach stali moji rodicia. Museli vyrazit z domu okamzite, ako sa, asi od Niny, dozvedeli, ze som dostal do drzky a teraz sa tu vyvalujem za statne peniaze. Eva sa im predstavila a dodala, ze je moja priatelka. Mama si ju podozrivo premeriavala. Tie banany ste priniesli vy?" opytala sa jej po chvili mimoriadne ticheho ticha vyplneneho akurat niekolkymi otcovymi Hmmm", ktore zo seba vydal ako laicky komentar k aktualnemu zdravotnemu stavu svojho syna. Eva prikyvla. Tak to ho asi este velmi nepoznate, ze?" vytasil sa nas rodinny Sherlock so svojou bystrou dedukciou. Eva sa snazila nieco povedat, ale mama usudila, ze este neprisiel vhodny cas, aby sa vzdala slova. Viete, lebo on vobec nejedava banany," povedala jej laskavo a od toho momentu si ju uz viac nevsimala. Posadila sa presne tam, kde doteraz sedela ona a zacala s otcom spriadat akusi prapodivnu teoriu, popisujucu, ako som sa stal obetou vyrovnavania si uctov dvoch drogovych gangov, do ktoreho som sa vo svojej pochabosti a neznalosti zakonov temneho velkomesta zaplietol. Jej zaverom bolo otcovo vyhlasenie, ze presne tak o tom hovorili minuly tyzden v televizii a ze ma radsej nikdy nemali pustat z domu. Eva este chvilu postavala pri okne, mozno sa chcela nieco opytat alebo premyslala, co spravi s tymi bananmi. Nakoniec ich tam nechala, povedala Dovidenia" a bez velkej odozvy za sebou zavrela dvere.

Pipi do mna stuchla laktom. Mal by si im spravit radost, ked prisli z takej dialky." Mam sa uz prebrat?" naznacil som svoju nevelku ochotu, ale coze zmozem proti bozej voli. Vsetko bude fajn, uvidis!" povedala s vyrazom britpopoveho spevaka, pobozkala ma na celo, vstala a odisla smerom ku kokosovej palme, spod ktorej aj prisla. Z dialky mi zamavala. Obrovska korytnacka sa este stale ponarala do mora a ja som zrazu nebol.

Luc ostreho svetla mi preletel zrenickou. Vzapti sa to iste stalo aj s druhym okom. Nebojte sa, je v poriadku," povedal nejaky neznamy hlas. Potom som pocul svoju mamu, opakovala moje meno a ktosi mi triasol ramenom. Strasne to bolelo, ale bolo to nic oproti tomu, ked som skusil pohnut ustami. Hybat hlavou sa mi celkom dalo, akurat som sa citil velmi unaveny. Otvoril som oci, videl som svojich rodicov, svoj trup a nohy prikryte plachtou, svoje ruky s vpichnutymi ihlami a pochopil som, ze som asi v nemocnici. Ziadne dalsie suvislosti o case, priestore alebo pricinach. Na stoliku vedla lezali banany, prvy raz v zivote som dostal chut na nieco take mazlave a podlhovaste, ale zmohol som sa len na to, ze som zaspal a spal som dalsich 16 hodin.


Akt nezistnej ludskej lasky 
Novy Ja  diel dvanasty
Egon Alter (27.11.2002)


Mohol som dopadnut aj ovela horsie. Primar sa vecer rozhodol, ze ma bude este den pozorovat, asi ho uz nudi akvarium, co ma v rohu ordinacie. Rano k mojej posteli nahnal huf rozospatych medikov a museli hadat, co mi je. Spravne si netipol ani jeden, ale aspon som sa od nich dozvedel, ze je stvrtok a vymenil s nimi svoje banany neznameho povodu za poloprazdnu skatulku lahkych chesterfieldiek. Nie ze by som chcel fajcit, ale co ine sa uz da v nemocnici robit.
Zdravy medzi chorymi a polomrtvymi som sa doobeda dve hodiny prechadzal po prilahlych chodbach. So zmalovanym ksichtom, par stehmi pod okom a mizernymi dvoma zlomenymi zubami som si pripadal ako najstastnejsi clovek siroko-daleko. Vsade same otvorene zlomeniny, natrhnute sleziny, polamane stavce, poleptane pluca, vnutorne krvacania, nejake tie bodne rany, jeden priestrel brusnej dutiny a tiez Lucia. Sexy oblecko," povedala namiesto pozdravu, ked ma nasla fajcit na balkone s vyhladom na hnijuce lavicky a opadane listie nemocnicneho parku. Usmial som sa, az pokial mi to stehy dovolili. Ona bola stale vazna. Nech hovorila cokolvek, tvarila sa, akoby to hovorila nad rakvou svojho najvcsieho dlznika. Obaja sme mali na sebe plateny modry zupan s evidencnymi cislami na opasku, akurat, ze na jej drasticky bledej pleti vypadal ovela tmavsi. Predstavila sa a decentne mi podala ruku. Pohladom som nechtiac ostal prilepeny na jej cerstvo obviazanych zapstiach. Vidis, ako malo staci, aby ti chlapi prestali cumiet na kozy," zareagovala na moj zmteny vyraz s dominujucimi otvorenymi ustami. Vzala si cigaretu. Cakal som, ze sa ma opyta, ako som sa sem dostal, pretoze mena tu nie su ani zdaleka take zaujimave ako diagnozy. Ale ju, na rozdiel od vsetkych ostatnych lazarov, zaujimalo nieco celkom ine. Nedavaju ti nahodou taketo?" siahla si do vrecka a vytiahla z neho za pol hrste malych ruzovych tabletiek. Napodobnil som zdeseny uskrn Marka Rentona, ked mu ten lenivy hajzel Mikey Forester chcel predat opiove cipky namiesto davky poctiveho heroinu. Preboha, co s nimi? Chces sa otravit priamo v nemocnici, ved ti okamzite vypumpuju zaludok," povedal som jej bez toho, aby som co i len trosku zapochyboval, ze by tie pilulky mohla potrebovat na nieco ine. Vlastne naco aj? Maketu stredovekeho hradu si z nich stavat asi nebude a na koralky je to prilis jednofarebne. Ak ich budem mat aspon dvadsat, tak nemaju sancu," prezradila mi bez naznaku obav detaily svojho planu. Chyba mi este pt." Zavrtel som hlavou, ale asi v tom nebolo tolko rozhodnosti, aby to dokazala prijat a pochopit. Mozem ti ho prist na zachod vyhonit, ak by si mi nejake zohnal," povedala stale tym istym smutnym hlasom. Pozrel som sa este raz na kopku piluliek, ktore ohrievala v dlani. Snazil som sa predstavit si tvare tych, co jej ich dali a nespravilo mi to prave dobre. S myslienkou na to, ci by nebolo odteraz lepsie pri vstupe na zachod najskor zaklopat, som hodil horiaci spak mokrym drozdom pod balkonom. Chvilu som sa este spoza presklenych dveri pozeral, ako sa smutna Lucia opiera o zabradlie, dofajcieva a v duchu si ma skrta zo zoznamu potencialnych darcov. Cez chodbu niekto ohlasil prichod obrovskych termosiek s obedom. Siel som do jedalne, len preto, aby som zistil, ze infuzie do zily mi pripadali ovela menej hnusne a rozvarene.
Juraj telefonoval spred nemocnice a nechal si ma zavolat k sedociernemu socialistickemu telefonu umiestnenemu na chodbe tak, aby kazdy okolo pocul, o com je rec, a teda sa nikto zbytocne dlho nevykecaval s rodinou. Nie je tam Nina, ze?" opytal sa. Len vdaka nim dvom som si este pred par dnami myslel, ze ma cenu stale hladat toho druheho cloveka. Vravel som si, ze ked sa to podarilo im, moze to raz vyjst aj mne. Keby som dopredu tusil, ze ona nakoniec bude trtkat s nejakym rozlozitym vyhadzovacom a on sa jej zacne planovane vyhybat, postavim si svet na celkom inom zaklade. Napriklad na tom Luciinom. Potvrdil som cisty vzduch a Juraj vybehol hore. Sedeli sme v prazdnej navstevnej miestnosti, ostatnym kriplom chodia navstevy asi len cez vikendy. Mozem u teba teda nejaky cas byvat?" dostal Juraj zo seba asi po polhodine nepodstatnej slovnej hlusiny. Bolo vidno, ze mu Nina dava poriadne zabrat. Ona teraz normalne chodi s tym Dodom?" opytal som sa, a ak by som dostal kladnu odpoved, tak ochotne odprisaham, ze ozajstnu Ninu uniesli mimozemstania a vratili ju s vymenenym mozgom. Chodi akurat tak s jeho monoklom. Dost sa teraz na seba podobate," zasmial sa na vlastnom vtipe a vzapti dodal, ze je z toho celkom v pici, co uz az take vtipne nebolo, ale ocividne to bola pravda. Odo mna sa teraz ocakavalo, aby som sa bez meskania premenil na hromadu stelesnenej empatie nastavujucej rameno na vyplakanie a rezervnu hlavu na skladovanie cudzich problemov, ale bol tu zasadny problem. Nie je mi Juraja luto, zavidim mu. Kurva, ako rad by som ja riesil rozchody, ako rad by som sedel v decentne zariadenej ordinacii a riesil vzajomnu sexualnu nekompatibilitu medzi mnou a mojou partnerkou, ako rad by som ju pristihol s inym, alebo ju sam podviedol. Vsetko by to bolo lepsie ako tieto dva roky uplneho vakua. Aj ked by to vobec neklapalo, mal by som aspon nejaku skutocnu frajerku. Na zaciatku vsetkych problemov by muselo byt par tyzdnov, pocas ktorych by sme boli obaja do seba zalubeni a ja by som s nou chodil. Chodil s velkym Ch a bodkami po kazdom pismenku, presne takto: Ch.o.d.i.l. To by mi uplne stacilo.
Nemas pozicat stovku?" opytal som sa Juraja, potichu lutujuceho, ze s tym celym teraz vobec zacinal. Sice nemal pri sebe ani korunu a naladu mu to velmi nezdvihlo, ale aspon to bola ina tema. Zacal nieco o tom, ako bude platit polovicu najmu a prestal presne vo chvili, ked sa mu za chrbtom ozvalo Cau". Nina si totiz nepotrebuje vsetko dopredu overovat, to je zasadny rozdiel medzi nimi dvoma. Fakt mala monokel, ale inak vyzerala byt opt riadena vlastnym mozgom. Asi ho len bolo treba zapnut tou ranou pod oko. Urobi to cloveku radost, ked aspon nieco znovu funguje tak, ako ma. Egon, mas tam vonku navstevu," ukazala prstom za seba. Hlavne sa tu nepobite," povedal som obom, ked som vstaval z prederaveneho caluneneho kresla. Juraj sa tvaril, ze si surne musi precitat vsetky udaje na pouzitom listku z MHD. Pri dverach mi Nina dala nieco do ruky. Tu mas darcek, vraj budes vediet, od koho," podala mi skatulku od velkych zapaliek. Hrkalo to. Uprimne, velmi by ma prekvapilo, keby v tom bolo nieco ine ako jeden z tych malych porcelanovych delfinov z Evinej izby. 

Pan Alter?" zastavil ma policajt v uniforme, ked som zasiel za roh nemocnicnej chodby. Priznal som sa k sebe a on zasa priznal svojho kolegu v civile. Zda sa, ze bozie mlyny a cestovinarne by si velmi radi trosku zamleli. Pan Alter, poznate tychto muzov?" ukazal mi ten v civile tri fotky. Najskor Dodovu, pravdepodobne este z cias, ked s proteinmi iba zacinal, a potom aj dvoch jeho kamaratov. Vsetci traja dokopy vyzerali ako Tublatanka po chemoterapii. Prikyvol som. Uniformovany si nieco poznacil do zapisnika a opytal sa ma, ci chcem podat trestne oznamenie. Spomenul som si na dokument o neustalom zlepsovani podmienok v slovenskych vzniciach, co som nedavno videl v televizii. Vo vrecku som si hrkal skatulkou, myslel som na to, ako dostanem dalsiu nakladacku, ked Doda pustia, a policajti trpezlivo cakali, kym sa rozhodnem. Ja neviem. Co si myslite vy? Mal by som to spravit?" opytal som sa na rovinu. Ten v civile, ocividne starsi, mi naznacil, aby som s nim siel par krokov nabok. No viete," prihovoril sa mi laskyplne. Aj ked bude dost dokazov, dostanu maximalne 18 mesiacov v II. napravnovychovnej." To je dost malo," skocil som mu do reci. Policajt uznanlivo pokyval hlavou. Ako chlap chlapovi vam poviem, ze za par tisic im mozete dat rozkopat gule tak, ze budu musiet dozivotne chodit vo volnych teplakoch," povedal precitene, ako by to nikdy ziadna zena povedat nedokazala. Keby ste potrebovali kontakt na vhodnych ludi, ozvite sa," usmial sa a podal mi svoju vizitku. Podakoval som a ubezpecil som ho, ze s trestnym oznamenim si nemusia robit starosti. Rozlucili sme sa. Ked odchadzali, mal som z nich oboch velmi prijemny pocit. Minimalne taky prijemny, ako ked som zistil, na dne zapalkovej skatulky je drobnym pismom napisane 

Skore uzdravenie

Ceresna

P.S. Zastav sa niekedy

a vo vnutri je namiesto delfina tucny vonavy joint a niekolko zapaliek. 
V miestnosti pre navstevy sa toho medzicasom dost zmenilo. Nina s Jurajom sa bozkavali a nevyzeralo to byt len tak na rozlucku. Za 10 minut celkom slusny obrat. Pravda a laska zvitazili nad lzou a nenavistou. Keby to videl Vaclav Havel, poserie sa od radosti. Musel som dvakrat zakaslat, kym si ma ti dvaja vo vire vzajomneho odpustania vsimli. Prudko sa od seba odtrhli, akoby ani sami nevedeli, co sa vlastne stalo. Este sme trocha kecali a o chvilu som ich bol so zelanim prijemne straveneho vecera odprevadit az na vratnicu.
Vo vlhkej tme konca dalsieho sychraveho jesenneho dna som si nikym neruseny na balkone vychutnal Ceresnin darcek. Nic velmi silneho a stiplaveho, skor taka striedma naladovka s prijemnou aromou a postupnym dlhotrvajucim ucinkom. Lomcoval mnou nevidany zachvat pozitivity, najradsej by som ponukol vsetkych pacosov na oddeleni. Dokazal som zhltnut veceru, ktorej by som sa normalne ani nedotkol. Za peniaze pozicane od Niny som si v bufete kupil este 15 deka vlasskeho salatu, tri rozky, dve horalky a vsetko som to do seba s obrovskou chutou natlacil. Tak ako doobeda som sa prechadzal po chodbe, hore a dole a neviem kolkokrat dookola. Myslel som na chut Ceresninho balzamu na pery, na jej telo tancujuce vo farebnom pritmi, na Born Slippy od Underworldu, aj na jej hlavu polozenu na mojich stehnach. Keby tu teraz bola, urcite by som jej povedal, ze ju milujem. Urcite, urcite. Stokrat by som jej to povedal.
Niekde uprostred farebnych predstav ma zastavila Lucia a vypytala si cigaretu. Zapalili sme si spolu, aj ked som si uz pomaly z toho vsetkeho necitil pluca. Pri ustach sa nam zazinali a zhasinali cervene svetielka. Akoby spolu komunikovali dve lode uprostred oceana a ona mi chcela povedat nieco, co by slovami nikdy nedokazala. Ze ten, kto ju chce zabit, v skutocnosti nie je ona, ale niekto cudzi, parazitujuci na jej dusi. Mozem ju pred nim ochranit, zachranit jej zivot, aspon v tej chvili som tomu naozaj uveril. Ukazes mi este tie tabletky? Nejake mi dali pred vecerou, ale neviem, ci to su ony," povedal som jej. Vybrala ich z vrecka, ulozene na bledej dlani. Este pt mi chyba," zopakovala to, co rano. Bez zavahania som jej prudko udrel do ruky. Vsetky ruzove tabletky jej vyleteli z dlane a v spomalenom zabere mizli niekde v mkkom blate, dve poschodia pod balkonom. Urobil som to v tej najlepsej voli, akej som bol kedy schopny, bol to akt nezistnej ludskej lasky. Ostala v soku stat s vystrcenou dlanou, potom sa nahla cez zabradlie, akoby ich chcela chytit, alebo aspon skocit za nimi. Hovoril som jej nieco o chuti do zivota a ze mi za to raz urcite podakuje. Bezvladne sa posadila do kuta na studenu zem. Nic nevravela, nepohla jedinym svalom na tvari. Nepritomne hladela niekam pred seba, stale rovnako grandiozne smutna z niecoho, co som radsej ani nechcel spoznat. Zacala plakat, ked som jej pomahal vstat. Zdalo sa mi, ze place strasne dlho, celu vecnost. Prosil som ju, aby zo seba vydala aspon jedine slovo. Ty za to nemozes," povedala nakoniec pomedzi obrovske slzy a odisla na svoju izbu. Keby mi vynadala, alebo ma kopla medzi nohy, bol by som ovela spokojnejsi, lebo presne to som ocakaval. Takto na mna zacala sadat paranoja, ale nemal som sil spravit cokolvek lepsie, ako ist si lahnut.
Neviem, ako dlho som bezprizorne pozeral do stropu, prestal som s tym, az ked zacala vecerna vizita. Pytali sa ma, ako sa citim, primar mi pred tvarou hybal rukami a ja som ich musel sledovat. Nakoniec mi znova svietil malou baterkou do oci a mrmlal si do fuzov. Podte sa sem pozriet," povedal doktorke, ktora dovtedy pretukavala sadru chlapikovi na vedlajsej posteli. Hovoril jej nieco po latinsky a obaja sa tvarili velmi znepokojene. Este raz mi blikli na zrenicky. Nechame si vas tu aspon do soboty," oznamil mi primar nakoniec a nemyslel to ako prispevok do diskusie. Toto keby Ceresna vedela, posle mi radsej bublifuk a pexeso s pokemonmi.




Tak na co este cakas? 
Novy Ja  diel trinasty
Egon Alter (4.12.2002)


Clovek musi byt na tom velmi zle, aby sa v nemocnici citil dobre. Musi mu ist o krk a vtedy pochopi, ze lezat cely den na posteli, ktora sa stala smrtelnou uz stovkam ludi, pozerat do stropu a fetovat strasny dezinfekcny smrad ma v jeho zivote svoje podstatne miesto. Zial, nie je to moj pripad. Netrpim, nebojujem a uz sa ani nedokazem pozerat na vsetky trosky okolo. Nudim sa ako pes. Naposledy som sa takto nudil v prvej triede na zakladnej skole, ked uz som vedel citat aj pisat, a ti debilni spoluziaci este stale zapasili so zakernostami maleho pisaneho k. Ako spravny otravny pacient som sa zameral na najkrajsiu sestricku z celeho oddelenia. Nemozete sa aspon tvarit, ze ma liecite?" oslovil som ju nestastnym hlasom, ked bola previazat motorkara z vedlajsej postele. Chalan este pred tyzdnom predvadzal, ako vie prejst krizovatku na zadnom kolese, a teraz demonstruje nevypocitatelnost zivota tym, ze sa sam nedokaze ani posadit. Nuda, co?" usmievala sa na mna, presne tak isto, ako na vsetkych uchylakov, co sa ju tu stale snazia chytat za zadok, aj keby na to mali pouzit poslednu zdravu koncatinu. Odisla na chodbu a o chvilu sa vratila. Zacnite pisat," polozila predo mna karisblok s logom nejakej farmaceutickej firmy a pero s logom celkom inej farmaceutickej firmy. Pozrel som sa na nu pohladom plnym uprimneho nepochopenia. Zajtra si to rada precitam," povedala, ked v pokluse odbiehala za niekym z vedlajsej izby, kto si ju na par minut privlastnil stlacenim zvonceka. Doslo mi, ze nic zabavnejsieho ako prechadzka na balkon ma najblizsie dva dni necaka. A tak som zacal pisat, rovnako ako ked zacal Forrest Gump z nicoho nic behat. Napisal som poviedku. Svoju prvu v zivote. Takuto:
O fungovani veci
Oskar/Zuzka si prihodil na cinku nove zavazia, lahol si na lavicku a s vervou sa pustil do dalsej serie posilnovania svojho mladeho tela. Tristo milionov jeho rovesnikov prave teraz hra rozne spolocenske hry a trestuhodne mrha zverenym talentom. Iba on jediny posilnuje a ked skonci, pojde este usilovne studovat. Nikto okrem neho v tomto semenniku neveri, ze to naozaj pride. Spolocny nositel ich uz niekolko mesiacov pravidelne vypusta cez mriezku v dlazke sprchovacieho kuta do tmaveho sifonu a vsetci stratili aj posledne zvysky motivacie. Oskar/Zuzka ale neprepada vseobecnej apatii. Vie, ze ked to pride, musi byt pripraveny a veri, ze raz to pride. Musi byt najrychlejsi a musi presne vediet, co treba spravit. A az sa to podari, bude z neho Oskar alebo Zuzka. 

No a co by potom ona urobila? opytal sa Peter. Uz pol hodiny sedel pod mostom a tvaril sa ako najvcsi romantik na svete. Uz len to, ze ho Jana vytiahla prave sem, sa mu nevelmi pozdavalo, ale niet toho, co by pre nu momentalne nespravil. Sedela meter od neho a opierala sa o slnkom vyhriaty zelezobetonovy pilier. Zo vsetkeho najradsej by sa na nu okamzite vrhol  tak, ako si to uz stokrat predstavoval pri pravidelnom vecernom sprchovani, ale v skutocnosti sa s nou nedokaze ani len priamo porozpravat. Bavia sa akoze o nejakej tretej osobe, ktoru pred chvilou vymyslel v zaplave komplexov z akejkolvek komunikacie so zenami. S tazko potlacanou nadrzanostou klopi zrak a caka na odpoved.

Jana sa chvilu tvari, ze usilovne premysla, bosou nohou uzavrie kruh nakresleny v piesku a povie: No, podla mna by ho ona mohla mat celkom rada. Peter sa jej pozdava. Sprava sa tak inteligentne. Normalne na nu idu chlapi ovela priamejsie, len on sa tak krasne hanbi. Od zaciatku ho prekukla. Rad by s nou chodil, alebo ju aspon pravidelne pretahoval a nevie sa poriadne vykoktat. Jana vie, ze ta zena, co tu o nej hovoria, je ona sama. Rozhodla sa, ze ho este troska potrapi, ze si tuto predohru poriadne uzije. To pre istotu: keby ju sklamala ta suloz, co pride.

Kurva, funguj! Funguj! V aute zaparkovanom v centre mesta sedi tridsiatnik v saku. Nedari sa mu nastartovat, a tak nadava. Po piatom marnom pokuse vystupi z auta, otvori kapotu a spusti dalsiu seriu oplzlosti. Nadava na seba, na pojebane sviecky, na skurvene sparno, na vsetko, na co si len dokaze spomenut. Chvilu nieco nervozne cisti zaolejovanou handrou, potom tresne kapotou a sadne si spt za volant. Znova skusa startovat. Funguuuj! reve z plneho hrdla, trieska a kope okolo seba, ale nepomaha to. Po chvili si uvedomi, ze rozculovanim sa teraz dalej nedostane. Naucil sa to na kurzoch ovladania negativnych emocii. Rozum je nato, aby zvitazil. Polozi hlavu na volant, minutu sa upokojuje, pocita po grecky do dvadsat. Dnesny den si predstavoval celkom inak. Skusi este raz otocit klucikom a motor naskoci. Zaradi jednotku a o chvilu sa strati v premavke. Je rad, ze veci funguju.

Myslis, ze ona by si od neho nechala hladit prsia?

Podla mna hej. Asi by nanho mala chut a dovolila by mu ovela viac.

Peter s Janou sedeli uz tesne vedla seba a on jej prave zacal rukou bludit pod trickom. Ochotne mu ponukla svoje dvojky, tak ako mu to pred chvilkou oficialne dovolila. Toto dialekticke cvicenie ju zacinalo pomaly srat. Uz sa tu povaluje privela intelektu. Nech ziju vsetci ti burani, co na nu pokrikuju v krcme, alebo jej posielaju perverzne esemesky. Uz sa tu hodinu vykecava a tento pseudointos sa az teraz odvazil dotknut sa jej. Nebude to vsak dlho trvat a to ju upokojuje. Uz to nejako vydrzi. Niektore fyzicke priznaky Peter nedokaze zakryt ani tymito unavujucimi duchaplnymi dristami. Teraz mu s radostou da, uz sa na to aj celkom tesi, ale chodit s nim teda rozhodne nebude. Ak by taketo nieco mala absolvovat pred kazdym sexom, asi by sa radsej utiahla do klastora.

Peter rukou pomaly prechadza od jednej bradavky k druhej, ale namiesto toho, aby si to patricne vychutnal, premysla nad dalsou otazkou. Urcite Janu uz coskoro fikne. Vie, ze uz nema zmysel skryvat svoju erekciu, a aj tak netusi, ako rychlo prejst k tomu hlavnemu. Mohol by ju zacat vyzliekat, ale neodvazi sa. Co ak to ona chce prave takto? Tento dialog sa mu uz vobec nepaci, ale inak to nejde. Co sa musi opytat dalej, aby to teraz cele nepokazil? Kurva aj s komplexmi.

Tridsiatnik v saku sa autom pomaly posuva v hustej zapche na okraji mesta. Pred chvilou do neho na krizovatke odzadu vrazil autobus. Rozbil mu obe zadne svetla a pokrcil naraznik. Vodic mu navyse strasne vynadal. Chuj, normalne by ho mal chut zastrelit, utriet s nim vsetky chrachle z ulice, ale dnes rozum vitazi nad emociami. Hlavu ma plnu myslienok, prichadzaju a zase sa stracaju. Na poslednom semafore sa obrati a zo zadneho sedadla vezme tmavy kozeny kufrik. V sparnom smrade, co sa tlaci cez stresne okno, ho otvori a skontroluje, ci na nic nezabudol. Ked naskoci zelena, spokojne kufrik odlozi vedla seba a odboci na vypadovku. O par minut bude na mieste.

Takze ona by sa s nim chcela milovat?

Jana je na pokraji nervoveho zrutenia. Kristepane, ze milovat. Ten chalan je vazny uchyl, uplne seriozny sadista. Sedia tu spolu pod mostom, hocikedy moze ist niekto okolo, on ma ruku polozenu medzi jej nohami a vravi o milovani. Kreten.

Jasne, vytrtkala by ho ako skrecka! zvrieskne Petrovi do ksichtu. Neznesie dalsie otazky. Uz presla aspon stvrthodina odvtedy, ako sa jej zdalo, ze to konecne skonci a on stale nic nespravil. Prudko vstala, zvalila ho na zem a skor, ako sa stihol branit, mu vyzliekla nohavice. Vzapti strhla vsetko, co mala na sebe, lahla si oproti nemu a nohy roztiahla tak nasiroko, ako sa jej len dalo.

Petrovi zabehla otazka v krku. Dufal, ze uz bude posledna a ze ona povie ano" a potom sa uz bude s Janou skutocne milovat. S tymto neratal. Jana ho predbehla, akoby to vsetko doteraz bolo celkom nanic. Ma zavrete oci, chce sex, a nie pocut dokoncenie pribehu tretej osoby. Vsetko, po com tak dlho tuzil, mal Peter teraz pred sebou, ale namiesto toho, aby zaujal spravnu polohu, len civie s otvorenymi ustami a pomaly si uvedomuje ten trapas. 

Erekcia, ktora uz dlho cakala na svoju prilezitost, sa v priebehu niekolkych sekund stratila. Funguj! prosil zufalo v duchu. Zacal si pomahat rukou a dufal, ze ona neotvori oci a neuvidi tu hanbu. Skusal svoje myslienky upriamit na nahe telo pred sebou, skusal si spomenut, ake to bolo s dievcatom naposledy, myslel na svoje oblubene porno, ale nic z toho nezabralo. 

Jana v duchu vybuchovala od zlosti. Tak na co este cakas? zvrieskla na neho, ked zistila, ze este stale sedi vedla na riti a nevie, co so sebou.

Myslis, ze ona by sa s nim milovala hned teraz? vyslovil Peter poslednu zaseknutu otazku. Necakal na odpoved, Janina tvar aj tak jasne naznacovala, ze sa ziadnej nedocka. Len co to dopovedal, pocitil ohromnu zivocisnu chut. Vratila sa mu vsetka stratena sila, krv trafila na svoje miesto. Je skvele, ked veci funguju, pomyslel si tesne pred tym, ako razantne a hlboko prirazil.

Premavka na vypadovke bola ovela plynulejsia ako v meste. Tridsiatnik v saku uz v dialke videl zeleznicny most, ktory si pred par dnami vyhliadol. Spokojny s tym, ako mu nakoniec vsetko vyslo, si pospevoval pesnicku s anglickym textom, z ktoreho si pamtal len prvu vetu: Every sperm si sacred, every sperm is good. Bavilo ho to asi dve minuty. Potom zastavil, vyzliekol si sako, vzal kufrik a vystupil. Peso dosiel k mostu, preliezol zabradlie a opatrne preruckoval niekolko metrov od okraja. Pevne sa drziac, vystrcil lavu nohu nad 30-metrovu hlboku prazdnotu a sustredil sa na pocit, ktory pri tom mal. Predstavoval si ho sice uplne inak, ale to mu bolo jedno. Za zakrutou sa vynoril vlak. Sakra, myslel som, ze budem mat viac casu, zamrmlal si popod nos. Posadil sa na zabradlie, nahlivo otvoril kufrik a vytiahol z neho lepiacu pasku a obalku. Prilepil ju na konstrukciu mosta a uistil sa, ci pevne drzi. V momente, ked sa zdalo, ze ho uz zachyti skripajuci a trubiaci vlak, pustil kufrik a skocil. 

Peter s Janou sa predhanali v intenzite predorgazmickych vzdychov. Jej prsia sa pri kazdom prudkom pohybe divoko natriasali a na tvari mala vyraz, ktory by v inej situacii poukazoval na epilepticky zachvat. Peter citil, ze je v koncoch. Naposledy prirazil. Uz nevzdychal, ale krical, stuhol v krci a posledne, co si stihol uvedomit, bolo Janino hlasne, vzrusene a trocha zachripnute aaaano. 

Ked o par sekund pominula slastna vlna spolocneho orgazmu, pocitil na chrbte nieco teple. Otvoril oci, ale nevidel nic. Vsade sa znasali kudoly husteho dymu a spolu s nimi pach krvi. Jana si potme vychutnavala pocity svojho pomalicky sa uvolnujuceho tela. Rukou si slastne presla po cele, ale namiesto mladej spotenej zenskej pokozky nahmatala kus cohosi tepleho a mkkeho. Keby pred troma rokmi isla na medicinu, tak ako to chceli jej rodicia, spoznala by, ze to je cast sedej mozgovej kory.

Vlak na moste konecne zastavil. Pasazieri sa vyklanali z okien, pytali sa jeden druheho, co sa mohlo stat. Dole pod nimi do seba s hysterickym krikom narazali dvaja nahi ludia. Zufalo sa navzajom cistili od kuskov tela niekoho tretieho. Zdesene hladeli na kopu msa a kosti, vzdialene pripominajucu cloveka, leziacu len pol metra od miesta, kde este pred chvilkou sulozili. Ludia nahlivo vystupovali z vlaku a naklanali sa cez zabradlie, aby lepsie videli. Jeden z nich nasiel obalku, ktoru potom ovela neskor odovzdal policii. Niektori fotografovali.

Oskar/Zuzka pocul zvonku krik, ale nevenoval mu pozornost. Zo vsetkych sil plieskal trenovanym bicikom, prehnal sa vaginou, pouceny samostudiom naucnej literatury zahol tesne pred cervixom dolava a namieril si to hore vajcovodom. Nikto z 300 milionov jeho rovesnikov mu nebranil v ceste. Vcsina z nich sa ani nedokazala udrzat vo vnutri tela, niektori v nom len beznadejne bludili a ti, co nahodou nasli spravnu cestu, za Oskarom/Zuzkou beznadejne zaostavali. Obleceny v tricku s napisom Spermia - pol zivota neomylne mieril k cielu. Netrvalo dlho a dorazil k vysnivanemu vajicku. To, o com uz tolko pocul, sa mu zrazu splnilo. On bol ten vyvoleny  ten, ktory neskoncil v sifone, ktory nezabludil a ktory bol najrychlejsi. Pohodlne sa usadil. Bolo mu jedno, ci bude Oskar alebo Zuzka. Bol stastny, ze veci funguju. 

Na druhy den rano som karisblok aj s perom vratil naspt sestricke. O hodinu som dostal spt svoje spinave povalane oblecenie. Uz som mohol ist domov, ale cakal som na nu, kym si to precita. 20 minut som sedel na kozenkou obtiahnutej nemocnicnej lavici a zasa som sa raz zacal tesit na svoju vanu. Sestricka niekolkokrat presla rychlo okolo, bez toho, aby sa mna aspon pozrela. Tesne predtym, ako som sa zacal citit podvedeny, sa pri mne zastavila a podala mi papiere s poviedkou. Okopirovala som si to," povedala a stale sa pri tom usmievala. Usmial som sa tiez, urcite to vyzeralo velmi uprimne. Isla so mnou az k lietackam veducim z oddelenia. Cestou som jej rozpacito dakoval za vsetko, co tu pre mna spravili. Inak, ja som Jana," pocul som od nej celkom na zaver svojho poistovnou hradeneho pobytu v nemocnici. Radsej som odtial rychlo vypadol.


Ako sa zbavit bolesti 
Novy Ja  diel strnasty
Egon Alter (11.12.2002)


Nechapem, naco som si kedysi na dvere nalepil taku krasnu menovku, ked si na ne aj tak klopem len sam. Uz zasa preslapujem na rohozke, dufam, ze mi bude otvorene a mam z toho neprijemny pocit. Presne taky ako z kazdeho deja vu, odkedy som videl, co to robilo v Matrixe. Esteze na schodoch nesedi Eva a zvnutra sa neozyvaju cvachtave zvuky kombinovane s hrdelnymi vykrikmi. Naozaj by sa mi nechcelo skoncit v nejakej strasnej casovej slucke a zajtra znova kropit chodnik svojou zivotodarnou AB+.
Zacal som pisat knihu, povedal mi Juraj, ked sa konecne dosuchtal ku dveram. Vosiel som dnu a akoby som sa zrazu ocitol na sukromnom zatmeni slnka. Okno bolo zatiahnute, jedinym zdrojom svetla bola sviecka na stole a pred chvilou este aj sviecka na policke nad postelou, ale z tej uz ostal len chladnuci rozteceny parafin. Zakopol som o prazdnu vinovu flasu, nos sa s tazkostami predieral statocnou hustinou cigaretoveho dymu. Juraj sa mi za cosi ospravedlnoval, ale nerozumel som presne, ci za seba alebo za stav mojho bytu. V podstate to bolo jedno, obaja na tom boli priblizne rovnako, akurat ze byt napriek vsetkemu netuzil napisat knihu, uspokojil sa aj s okamzitym vyvetranim. Chvilu po tom, ako som otvoril okno, ma uz ani nestipali oci. Co za knihu to pises? spytal som sa, pozorujuc Juraja, ako sa nemotorne, s poloprazdnou flasou cerveneho v pravej ruke, snazi ustlat postel. Posadil sa na dlazku, vazne sa na mna pozrel ocami vpadnutymi hlboko do vnutra hlavy. Ako sa zbavit bolesti, povedal s rozhodnostou Kurta Kobaina pri jeho poslednom interview. Potom sa na par sekund uporne zamyslel a dodal: Cast prva  Nadrbat sa.
K samotnemu pisaniu sa este velmi neprepracoval, ale ocividne uz bol hlboko ponoreny v procese zbierania osobnych skusenosti. Aj bez priatela na telefone mi doslo, ze pravda a laska to napokon neuhrali ani len na ferovu remizu. S Ninou to nakoniec nevyslo? skusil som velmi opatrne, aby som Juraja namieste nerozplakal. Zasiahnuty dennym svetlom a cerstvym vzduchom vyzeral este o kusok nestastnejsi ako potme. Presunul sa na postel, odniekial vyhrabal posledne zvysky zrozumitelnej artikulacie a zacal mi rozpravat nieco, co som po case identifikoval ako sled udalosti, ktore sa udiali vo stvrtok, ked som ich oboch slusne odprevadil k nemocnicnej vratnici. Juraj je detailista a este k tomu aj druhy z majstrovstiev sveta v odbehu od temy. Po polhodine sa konecne dostal k tomu, ako prisli k Nine domov a vyzeralo to na okamzitu rychlovku este na chodbe, vedla policky na topanky. Prave ked to zacinalo byt zaujimave, sa Juraj zarazil. Asi minutu bol ticho, mal som dojem, ze prekrocil kriticku hranicu nasytenia alkoholom. Zobral som mu flasu a z kuchyne som doniesol pohar vody. Ked znova prehovoril, pochopil som, ze len hladal vhodne slova. Flasu som mu uz nevratil, namiesto toho som ho od tej chvile nechal sadisticky triezviet. Ona nim smrdela. Cele telo jej od neho smrdelo. Nikdy ho zo seba nezmyje, povedal do ticha a cakal, ako zareagujem. Nevedel som si celkom predstavit jeho pocity, ale bohato mi stacila spomienka na tie moje, ked som zistil, ze mi Dodo zneuzil zubnu kefku. V duchu som dal Jurajovi za pravdu, aj ked toto prirovnanie som si radsej nechal pre seba. On zatial pokracoval v dalsich opisoch, ale uroven prvej polovice svojho rozpravania uz neprekonal. Ale ked ja ju stale milujem, povedal na samom konci toho vsetkeho. Uznavam, je to kamarat a je mi ho luto, ale nie zas az tak, aby som pocuval taketo pateticke sracky. To je strasne, co si prave povedal, skusil som ho s usmevom vytrhnut zo zhubnych pazurov popletenych emocii, ale nedal sa. Hladel do stropu, uz nic nehovoril a v hlave asi riesil, ako moze byt zivot taky kruty, ze je mozne niekoho milovat a nenavidiet zaroven. Cestou do kupelne som zapol televizor, mohlo by ho to rozveselit. Je to zabava, je to zivot! ozvala sa z reproduktorov blondava prezuvajuca studentka v ramci aktualneho reklamneho bloku. Juraj zareagoval na nove zvuky, nadvihol sa na posteli a ocami patral, odkial prichadzaju. Ty si teda riadna krava, povedal a bezvladne si lahol naspt.
Skvely pocit, umyt sa v kupelni, ktora nesmrdi chlorom. Minimalne taky dobry, ako zistit, ze na ucet tie peniaze nakoniec prisli, ze pocitac sa nepokazil, akurat niekto vypol monitor a ze aj clovek ako ja par krat za zivot pride do situacie, ked presne vie, co treba spravit. Ani neviem, kde sa vo mne nabralo tolko odhodlania. Mozno je to podvedomy pocit viny za to, ze nebyt mna, Nina by Jurajovi asi nikdy nezacala smrdiet. A mozno len za kazdu cenu nechcem stratit svoju ideu existencie toho druheho cloveka, kvoli ktoremu sa to cele oplati. Kazdopadne som sa rozhodol konat. Ninu som zastihol na polceste medzi dvoma balickami cigariet. Nemusela mi hovorit, ze jej Juraj chyba, ze jej to je strasne luto a ze mu to mam urcite odkazat - bolo mi to jasne este skor, ako zdvihla. Prid co najskor ku mne," povedal som jej do telefonu a ona o hodinu naozaj prisla. 
Nemyslim si, ze alkohol je to, co Jurajovi pomoze odpustit, cigarety su to, co Nine pomoze prerazit nezelany zapach a porcelanove korunky su to, co mne vrati spt povodny usmev. Som presvedceny, ze vsetci traja zo vsetkeho najviac potrebujeme vychutnat si pomstu. Oboch som posadil ku kuchynskemu stolu, Juraj uz vyzeral byt celkom pri zmysloch. Sedeli oproti sebe, ona sa striedavo pozerala vycitavo na mna a pokorne na neho. On hladel do stola. Polozil som medzi nich vizitku, ktoru som dostal od jedneho z policajtov v nemocnici. Staci zavolat, zaplatit a Dodo bude nakopany tak, ze bude musiet do konca zivota nosit volne teplaky," vychutnal som si drsnacku policajtovu hlasku. Juraj zdvihol hlavu, skoro sa mi zdalo, ze sa az usmial. Kolko by to stalo?" opytal sa. Neviem presne, vraj par tisic," odpovedal som mu, zatial co si Nina nedovercivo obzerala bielu vizitku. Keby sa z toho rozhodla vycuvat, bol by koniec, to mi bolo jasne. Juraj asi nie, ale ja som jej veril. Premyslala, obaja sme napto cakali, co povie. Oblecte sa, usetrime par tisic," povedala po chvili a vstala od stola. Tentoraz sa Juraj uz skutocne usmial.
Sli sme mojim autom niekam smerom do centra. Soferoval som, Nina sedela vedla mna, navigovala a po cely cas sa tvarila tajomnejsie ako Cortuf hrad. Juraj sedel vzadu, vobec neviem, co si myslel. Zastav!" bolo jedine slovo, ktore z neho za cely ten cas vyslo. Vzapti uz svojou natravenou zmesou roznych alkoholickych napojov opijal chrobaciky zijuce na travnatom pase medzi cestou a chodnikom. O par minut sme boli na mieste. Nina chcela, aby sme zaparkovali v bocnej ulicke a zvysok presli peso. Co tam, preboha, chceme robit?" spytal som sa jej, ked nas doviedla k miestnemu mafianskemu baru s parkoviskom oblozenym tym najlepsim z ponuky nemeckeho automobiloveho priemyslu. Nina prehovorila, az ked sme vo vnutri vysli po schodoch na terasu a usadili sme sa k volnemu stolu. Potrebujem tvoj telefon," natiahla ku mne ruku, bolo vidno, ze uloha vrchneho velitela jej robi naramnu radost. Obaja sme sa na nu nechapavo pozreli. Juraj sa dozadoval vysvetlenia. Cim bol triezvejsi, tym mal z toho celeho horsi pocit a tvrdil, ze serie na to a chce ist prec. Nina povolila. Dajme tomu, ze o Dodovi viem iste veci, ktore by ziadnemu chlapovi nikdy nepovedal. Sexualne predstavy, ktore ho uz coskoro mozu mrziet... Teda... ak to vyjde," povedala. Juraja to velmi neupokojilo, zvlast slovne spojenie Dodove sexualne predstavy" mu nespravilo dobre, ale to bolo vsetko, na co zmohol. Na to, aby teraz odisiel, bol az prilis zvedavy a vonku bolo prilis zima. Siel sa na zachod umyt. Nina si vzala moj telefon a odisla s nim do rohu, aby nikto z nas nepocul, co bude hovorit. Ja som objednal trikrat tonic. Ponad drevene zabradlie som si obzeral chlapikov v kozenych kabatoch v sprievode svojich oddanych zivotnych druziek. Dlhovlase blondiny su v tejto komunite stale velmi modnou zalezitostou, na druhom mieste sa umiestnili ciernovlasky, ale len v kombinacii s nadmerne vyvinutym poprsim a na tretom mieste sa oblube tesia vsetky ostatne ucastnicky celostatnych televiznych finale niektorej z existujucich Miss. Tolko spolocenska rubrika.
Polhodinu sme si vsetci traja pri stole cucali svoje toniky. Ziadna tema nebola dost silna na to, aby prehlusila okolitu prisernu hudbu, a tak sme len ticho sedeli, kazdy z nas sa pozeral inym smerom a cakali sme. Boze, to je chuj! On naozaj prisiel!" Nina sa podvihla na stolicke a s nesikovnou nenapadnostou ukazovala dole, smerom k velkemu polopriehladnemu oknu, za ktorym bolo vidno Doda, netrpezlivo kracajuceho ku vchodu. Vsetci traja sme sa prisunuli, aby sme lepsie videli, co sa bude diat. Dodo vosiel dnu, ale ostal stat pri dverach, rozpacito sa obzeral okolo a pravou rukou sa napadne skriabal po vyholenej hlave. Vyzorom celkom dobre zapadol medzi ostatnych - az na to, ze hrubkou retaze okolo krku bol ocividne o jednu cenovu skupinu nizsie. Ked bude velky, mozno aj on bude taky fesak ako ti ostatni, ale to sa bude musiet este vela snazit. Keby som ho nepoznal, myslel by som si, ze tam pri dverach rozmysla. Nina zatinala pste. No tak pod, pod, neboj sa," mrmlala si sama pre seba. Dodo sa konecne prestal skriabat. Posluchol Ninine prosby a spravil krok doprava, smerom k zachodom. Naposledy sa poobzeral okolo seba, potom opatrne vosiel do dveri s nalepkou dievcatka na nocnicku. Nina takmer zvyskla od radosti, s Jurajom sme sa na nu sice nechapavo pozerali, ale boli sme radi, ze plan vychadza. Videli ste, ako sa skriabal? To bolo dohodnute znamenie," radostne nam oznamila. No a co teraz?" opytal sa Juraj prave v momente, ked sa pod nami jedna z blondin rozhodla, ze jej treba ist na zachod. Nina sa spokojne oprela, dala si nohu cez nohu a povedala: Teraz sa uz len dobre pozerajte." 
O par sekund dievcina idealnych mier vystrelila von a vzrusene nieco vravela partii pri svojom stole. Vsetci sa obzreli smerom k zachodu. Dodo stal v dverach otvorenych dokoran, v ulohe prekvapeneho zvieratka sa nezmohol ani len na to, aby zacal zdrhat. Vlastne ani velmi nemohol, bol totiz celkom nahy, este aj s ciastocnou erekciou. Ked mu konecne doslo, co sa stalo, bolo uz neskoro. Von ho vyniesli styri muskulatury, doteraz mozno niekoho z nich povazoval za svojho kamarata, a tam ho zapojili do svojho pohyboveho cvicenia. Jeho jedinym cielom bolo do buducnosti mu vysvetlit, ze aj ked mu zavola neznama zena a povie, ze uz dlho chodi do rovnakej posilnovne, len aby videla jeho krasne spotene telo, ze tuzi, aby ju pripraveny cakal na damskom zachode a tam jej to okamzite bez slova spravil odzadu svojim urcite obrovskym kolikom, ze ma na to obrovsku chut prave teraz v tomto podniku, a ze ona za nim urcite pride, ak jej on da pri dverach znamenie, tak to stale este nie je dovod, aby nechutne obtazoval druzku pana Barakudu. Aspon takto nam Nina objasnila detaily svojho dokonaleho planu. Inak vy chlapi fakt rozmyslate asi len gulami," dodala na zaver a ani jeden z nas sa proti tomuto nechutnemu sexizmu neohradil. Od smiechu sme sa hadzali po stole, Juraj ziaril stastim, objal Ninu okolo krku a nieco jej sepkal do ucha. Vysli sme von, starostlivo rozcviceny Dodo sa zaliaty krvou valal po zemi ako ten najposlednejsi fetak a svojou nahotou budil verejne pohorsenie. Myslel som si, ze ma vcsieho vtaka," zhodnotil Juraj, ked som s potesenim zavolal sanitku. Nina bola pri pohlade na svojho momentalne nepouzitelneho ex-nabijaka chvilu vazna, ale potom chytila Juraja za ruku a ja som na nej videl, ze to uz je za nou, ze je to uz definitivne Nina, moja skvela kamaratka.
Vratili sme sa naspt ku mne domov. Spolocne sme upratali byt, dopili zvysky vina a az do vecera sme sedeli nad misou hranoliek s tatarskou omackou - co bolo jedine jedlo v mojej chladnicke. Najvcsim luzrom z nas troch som bol uz zasa ja, ale vobec mi to nevadilo. Po dlhom case som sa dobre bavil. Medzi tym, ako som im rozpraval o bledej Lucii z nemocnice, sa ma Nina spytala, ci uz chodim s Evou. Povedal som, ze rozhodne nie a prislubil, ze to co najskor oznamim aj Eve, aby v tom aj ona mala uplne jasno. Odprevadil som ich na poslednu elektricku. Milujte sa a mnozte sa!" povedal som, ked nastupovali a cestou domov som si vo vecierke konecne kupil zubnu kefku. Okupal som sa, umyl som si zuby a vo vlastnom pyzame som zaspal vo svojej vlastnej posteli.


Fakt strasne fasa kamosi 
Novy Ja  diel ptnasty
Egon Alter (18.12.2002)


Nazdar kamos, nemas desat korun? zastavil ma na ulici chalan so psim pohladom, zabalenym do sivej kapucne. Nevybral si vhodny cas. V myslienkach som prave stal uprostred Evinej izby a na jazyku som mal nieco strasne zavazneho. Eva sedela predo mnou na posteli. Presne som vedel, co chce pocut a tiez som presne vedel, co chcem povedat. Keby sa tento pankac nerozhodol, ze mu svojimi desiatimi korunami pomozem vyhrat boj proti systemu, mozno by som prisiel aj na sposob, ako to povedat. Vyruseny uprostred myslienok som sa nanho velmi zdvorilo usmial. Mam desat korun, vdaka za opytanie. Prestal sa tvarit, ako by sa prave dopocul o smrti Fidela Castra a nastrcil predo mna otvorenu dlan. To si fakt strasne fasa kamos, ze mi pomozes, povedal radostne, az som sa zlakol, ze ma bude chciet objat. Spravil som krok vzad, krok vlavo, skor, ako sa spamtal, som stihol aj dalsie tri kroky prudko vpred. Coskoro uz som pre neho nebol strasne fasa kamos, ale hnusna vsivava podrobena kurva, co sa ma zadrhnut svojimi desiatimi korunami. Nieco na tom bude, len skoda, ze si to o mne nemysli aj Eva, mal by som po probleme.
Dnes rano som mal zo seba a veci okolo velmi dobry pocit. Bolo to, akoby vsetko, co som za posledne dva tyzdne spravil, malo svoj zmysel. Novy Ja je bezpochyby lepsim clovekom. Ma sice par stehov pod okom a hryzt moze len na jednej strane, ale je ovela stastnejsi. Tesil som sa zo stareho Fatboya Slima, poskakoval som po byte, mal som pred sebou cele nedelne popoludnie a spokojne som nan ceril svoje vyklcovane ozubenie. Potom mi zavolala Eva. Myslim, ze to urobila v prvom rade preto, aby som sa z tolkeho pocitu stastia pokope nezblaznil. A tiez, aby som si nan nezvykol, to uz sa mnohym vypomstilo. Eva je skratka uzasna, milujuca - a prave preto s nou nechcem nic mat.
Ludia, ktori sa rozhodnu do niekoho zamilovat, by najskor mali povinne prejst specialnymi kurzami. Naucili by ich tam rozumiet zasadnym slovam a gestam, ktorych vyznam im v ich zamilovanosti beznadejne unika. Na konci kurzu by absolventi dostavali certifikat a zaramovanu tabulku desiatich zakladnych pravidiel:
1. Ak chce, zavola aj sam / sama.
2. Ak vravi, ze ma stale vela prace alebo niecoho ineho, tak nechce.
3. Ak nevravi nie", znamena to, ze len nevie, ako to povedat.
4. Mozno" znamena nie".
5. Neviem" znamena nie".
6. Musim si to premysliet" znamena nie".
7. Aj ano" vcsinou znamena nie".
8. Vsetky nie" su definitivne.
9. Kazda dalsia snaha je trapna, otravna a stratou casu.
10. Vynimka potvrdzuje pravidlo, ale nie v tvojom pripade.
Sam viem, ze nedodrzovanie tychto pravidiel nuti obe strany k zufalym cinom. Zamilovana strana neustale posuva hranice toho, co je schopna spravit ako dokaz svojej lasky a Nezamilovana strana coraz viac straca zabrany v snahe dat svoj nezaujem jasne najavo. Konci to tak, ze on da svoje dvojrocne uspory za ptsto cervenych ruzi, a ona mu povie, ze s niekym ako on by nechodila, ani keby bola na vozicku.
Eva takym kurzom ocividne nepresla a na Markize ho este asi tiez nedavali. Pridem dnes k tebe, dobre?" povedala mi do telefonu po kratkej konverzacii zacinajucej otazkou Tak co, ako sa mas?". Z pestrej ponuky otrepanych vyhovoriek som si nakoniec vybral tu, ze uz mam na dnes nieco dohodnute a poistil som to este jednou o mnozstve prace, ktoru musim neodkladne spravit. Spomenul som si, ako som vcera Nine i sebe prislubil, ze dam veci do poriadku, ale takto cez telefon sa mi to vidi dost zbabele. To uz by som jej mohol rovno poslat esemesku. Skor, ako konecne polozila, sme sa dohodli na zajtra vecer u nej doma. Tesim sa na teba" boli jej posledne slova. Ved ty sa dotesis," pomyslel som si a siel som sa prejst do mesta. To pre istotu, keby jej nahodou predsa len napadlo, ze ma pride navstivit. Zvysok dna som stravil popijanim horuceho puncu a vyhybanim sa zobrajucim houmlesakom, zhanajucim drobne na vlak do Trencianskych Teplic, kde im umiera teta z druheho kolena. Situaciu s Evou v jej izbe som si predstavil aspon stokrat. Vzdy inak, ale ani raz som odtial nevysiel spokojny. Zaujimalo by ma, naco som vcsinu zivota studoval, ked ma nenaucili ani len to, ako slusne, jasne a bez vycitiek povedat nie". Hlavna vec, ze od zakladky viem, ako vyzera tazba kaolinu nedaleko Karlovych Varov. To sa mi teraz naozaj hodi.
Vecer som si na policke vsimol svoj bezchybne znehodnoteny pas aj s napisom Hlavny cil je trtkat na siedmej a osmej strane. Ceruzkou som pod to dopisal Ale nie s hocikym, ty chuj! a v kuchyni som cely pas hodil do kosa. Este chvilu som bol hrdy na ten dusevny pokrok, co som za dva tyzdne spravil a siel som spat.
Uctovnicka Petra sa nahybala cez pult recepcie a Andrejke sediacej z jeho druhej strany sepkala o tom, ze jej priatel by chcel, aby sa dohodli s dalsim parom a vyskusali sex vo stvorici. Chvilu sa na tom potichu smiali. A uz niekoho mate?" spytala sa zrazu nasa recepcna so smrtelne vaznym vyrazom tvare. Uctovnicka sa nahla az celkom k nej. No vies, vlastne som sa ta chcela opytat...," zacala sepkat s ustami takmer vo vnutri Andrejkinho nastrceneho ucha. Uprostred jej vety sa otvorili dvere vytahu. Obe sa pozreli smerom k nim a uvideli, ako z nich vysiel rozospaty Egon Alter. Egon, cauko," zvyskli obe naraz, predstierajuc naramnu radost, ze ho konecne vidia. 
Zdochnite!" zareagovala moja mysel okamzite, ale z ust mi vyslo nieco ako Dobre rano. Kym som prisiel do nasej kancelarie, stihli si ma vsetci obzriet, dotknut sa mojich stehov a opytat sa Neboli to?". S tym som dopredu pocital. V soku som ostal, az ked som na svojom stole uvidel vazu s obrovskou kyticou cerstvych kvetov. Uprimne povedane, dojalo ma to. Posadil som sa za tu vazu a premyslal som, ci nahodou nie som na tychto ludi az prilis zly. Taketo nieco by som od svojich kolegov naozaj necakal, a predsa sa to stalo. Svet uz asi nie je to, co byval. Dakujem, to je od vas pekne," povedal som vsetkym, co sa na mna prisli pozriet. Spoza ostatnych sa dopredu predrala Jana. Neusmievala sa tak ako ostatni. Egon, toto uz nie je tvoj stol. Trocha sme to popresuvali, kym si tu nebol. Teraz sedis tam," ukazala k stolu pod oknom. Presne k tomu, pri ktorom nechce v zime nikto sedavat, lebo tam taha na chrbat. Co to?" zmohol som sa na tupo nechapavy a este k tomu aj strbavy vyraz. Na mojom novom stole neboli ziadne kvety, zato k nemu patrila najrozheganejsia stolicka, najstarsi pocitac z celej kancelarie a blikajuci monitor. Za ten cas, co som bol v nemocnici, si skoro kazdy so mnou nieco vymenil. Ani som na to nedokazal nic povedat, ziadna nadavka mi nebola dost vulgarna. Posadil som sa na svoje nove miesto, zapol som pocitac a ked konecne nabehol, zacal som citat maily. A tahalo mi na chrbat, pochopitelne.
Medzi desiatkami ponuk na univerzitne vzdelanie za tri tyzdne, zvcsenie penisu o pol metra a zisk provizie z prevodu 50 milionov dolarov z konta umuceneho ugandskeho revolucionara bol schovany mail od Mareka. Poslal ho asi pred dvoma hodinami.

Cau Egon.

Idem na sluzobku, pridem az vo stvrtok. Dnes su dva tyzdne, odkedy sme sa stavili v istej veci ohladom kolegyne Ivany. 

Dufam, ze si aj po tej bitke spominas, o co islo:-). 

Vsetko, co som chcel k tomu povedat, najdes u teba v hornom sufliku.

Ze pozdravujem Ivanu.

Maj sa.

Marek

Na Ivanu, Mareka a stavku som takmer zabudol. Poobzeral som sa okolo, Ivana sedela tak ako vzdy za svojim stolom, na usiach mala sluchadla a vsetko ostatne slo pomimo nej. Moje nove miesto ma napokon jednu podstatnu vyhodu - odtialto na nu vidim ovela lepsie. Venoval som jej polovicu pracovneho casu. Obcas si zastrcila vlasy za ucho a vzdy, ked to spravila, spomenul som si na nase nedavne stretnutie v kaviarni cez ulicu. Nestratilo sa nic z toho, co som na nej obdivoval. Keby bolo treba, dokazem sa do nej za 10 minut znova zamilovat. Vlastne, asi som do nej zamilovany stale, ale to je jedno. Ona rozdava letaky Spolocenstva priatelov Krista a ja som sa stavil s Marekom o pt litrov, ze ju do dvoch tyzdnov pretiahne. To nie je prave vasnive vyznanie vzajomnej lasky.
V hornej zasuvke mi Marek nechal celkom obycajnu magnetofonovu pasku. Dal som si ju do tasky. Chapem, ze pre macha jeho formatu musi byt priznanie vlastnej prehry dost otrasnou skusenostou, ale vyhovarat sa na sluzobnu cestu, to je ubohe. Zavolala mi Eva, len aby sa uistila, ci som nezabudol. Neverim, ze by to pochopila, ak by som sa aj teraz na nieco vyhovoril a vsetko zrusil. Teda aspon ja by som to na jej mieste urcite nepochopil, tym som si isty. S prianim mat to cele co najskor z krku som sadol do auta a siel som k nej. Nic horsie ako rozplakat ju sa mi aj tak stat nemoze. Cestou hore schodmi som si spomenul na Ceresnu. V kutiku duse som dufal, ze ju najdem v jej vonavej izbe.
Eva otvorila dvere skor, ako som stihol zaklopat. Pod dalej, som tu sama," povedala najhorsiu z moznych viet. Pobozkala ma namiesto pozdravu, podarilo sa mi to uhrat vo velmi vecnej rovine. Sero chodby sa plynule rozlievalo do celeho bytu prespikovaneho indickymi tycinkami. Odviedla ma do svojej izby. Pri pohlade na horiace sviecky a otvorenu flasu bieleho vina mi doslo, ze to bude ovela tazsie, ako som si predstavoval. Eva si dala zalezat. V ciernej push-upke pod priesvitnou bielou koselou vyzerala lepsie, ako by som prave potreboval. Na sebe ani v celej izbe nemala jedineho delfina, to jej urcite poradila Nina. Skor, ako stihla cokolvek povedat, som vytiahol z tasky Marekovu pasku. Nebol som ani tak zvedavy, ako som potreboval ziskat trochu casu na rozmyslenie. Nechcem povedat nejaku blbost. Poprosil som Evu, nech ma necha chvilu osamote. Celkom bez otazok za sebou zavrela dvere. Jej ultraprivetive spravanie sa mi nepozdavalo. Bol som coraz nervoznejsi, uz len z toho, ako som jeden po druhom stracal vsetky objektivne dovody, preco by sme mali ostat len fakt strasne fasa kamosmi.
Vlozil som pasku do veze a stlacil som play. Po par sekundach sumiaceho ticha sa ozval Marekov a vzapti aj Ivanin hlas. Nehovorili nic konkretne. Milovali sa. Lepsie povedane: trtkali ako take dva hlucne kralicky. Ich vzdychy sa miesali s obcasnym ano", este" a podobnou sexualnou konverzaciou. Okamzite som skocil po ovladaci hlasitosti a stiahol som ho celkom dolava. Pomalicky som pridal zvuk, tak, aby to nebolo pocut za dverami. Na sto percent to bola Ivana. Ta, co mne povedala, ze jej zivot je naplneny spolocnou modlitbou s Priatelmi Krista. Marek si pravdepodobne mysli, ze spolocna modlitba je nejaka zvlastna forma grupaca, a predsa ju dostal do postele. Nech mi este raz niekto povie, ze dievcata maju radsej citlivych vnimavych chlapcov, umlatim ho touto paskou a do konca zivota bude mat na cele napisane BASF. Po minute som zistil, ze za tychto okolnosti ma zvukova stranka Ivaninho orgazmu az tak velmi nelaka. Pasku som schoval naspt do tasky. Ostal som sediet v kute, oprety o stenu s bradou polozenou na kolenach. Kedysi mi niekto povedal, ze tato poloha je signalom prace mojho nevedomia, tuzbou vratit sa spt do tela mojej mamy. Asi to bude pravda. Chcem sa tam vratit a narodit sa ako niekto iny. Napriklad ako niekto krasny, sarmantny a neodolatelny.
Po chvili vosla Eva do izby. Posadila sa vedla mna a podala mi pohar vina. Rozpravala o tom, ako sa o mna bala, ako som jej chybal a aka je rada, ze som dnes prisiel. Napriek vsetkym predsavzatiam som sa pristihol pri tom, ze sa citim byt krasny, sarmantny a neodolatelny. Minimalne jej som tak musel pripadat a nedokazal som sa tomu branit. Pili sme druhy pohar, ked pustila svoju napalenu kolekciu romantickych balad Georga Michaela. Samo osebe by to normalne stacilo, aby som sa zdvihol a odisiel, ale teraz to nefungovalo. Ziadna hudba ma uz nemohla dostat do vcsej depky. Prave som uveril tomu, ze vsetci ludia su vzajomne premiesani. V kazdom je kusok niekoho ineho. S Evou sa nebozkavam ja, ale kusok Mareka, co je vo mne. Nie je podstatne, ci to tak naozaj je, alebo sa mi len prave hodi tomu verit. Neviem, ako dlho to trvalo, kym sme sa presunuli na postel. Nebol som aktivny, ale ani som sa nebranil. Tesne predtym, ako sa to zvrhlo v to, co som ja povazoval za sex a ona za milovanie, som sa dostal k dialkovemu ovladacu od veze. Nechutneho tepleho fuzkaca som vypol uprostred refrenu Jesus To A Child. Eve to bolo jedno, v tvari uz zasa mala ten vyraz utrhnuteho vagona. Mozno som za dva roky zabudol, ako ma sex skutocne vyzerat, ale nespominam si, ze by to bolo nieco take smutne, ako sa mi to zdalo teraz.
Takmer cely cas som myslel na Ivanu a cim sa Eva viac snazila, tym viac som mal pocit, ze robim strasnu chybu. Miesanie ludi je alibisticka kravina. Keby Eva nebola na mne a nemala to cele pod svojim velenim, asi by som v polovici prestal a siel domov. Vydrzal som az do konca. Urcite sa nespravila, aj ked donekonecna opakovala, aky som bol uzasny. Takto to nejde, prepac," prerusil som ju v navale postorgazmickeho prejasnenia zmyslov a prudko som vstal z postele. Zacal som sa obliekat. Myslim to vazne, nema to cenu. Nechcem s tebou chodit." Zacala sa triast, cele telo sa jej pokrylo husou kozou. Asi mi strasne nadavala, mozno doslo aj na slova toho vcerajsieho pankaca, ale v skutocnosti zo seba nedostala ani slovo. Mala plne pravo mysliet si o mne to najhorsie. Ja som zasa vyuzil svoje pravo nebyt pri tom, az na to dojde. Rychlo som na seba nahadzal svoje veci, vzal som si tasku a vypadol som z bytu. Zastavil som sa az v aute a spamtal som sa az doma. Takto sa to sice nemalo skoncit, ale aspon ze sa to skoncilo.


Samovrazda na necisto 
Novy Ja  diel sestnasty
Egon Alter (8.1.2003)


Skor, ako som vcera vecer vliezol do vane, nasiel som na sebe Evin vlas. Mal som ho prilepeny nad lavou bradavkou, ako dazdovku, co uschla daleko od rodnej diery. Pustil som ho raftovat divokou vodou, az kym v celej svojej samponmi a kondicionermi vyzivovanej krase nezmizol v tmavom odtoku. Zamaval som mu na rozlucku. Co asi tak robi Eva s tym, co ostalo zo mna na nej? Skusal som si ju predstavit. Evu nahlas nadavajucu do bielych stien svojej izby, Evu rychlo pijucu vodku z davno nacatej flase, Evu placucu na zachode, Evu vykladajucu plysove aj porcelanove delfiny na svoje povodne miesto, pripadne Evu tuziacu odrezat a pomliet vsetky penisy sveta. Nic z toho nebola pravda. Na druhy den mi Ceresna prezradila, co sa dialo, ked sa vecer vratila domov. Eva sedela v kuchyni nad skatulou so zalubenymi dopismi svojho byvaleho frajera. Vsetky ich znova precitala a potom mu napisala dalsi. Prvykrat odvtedy, co sa rozisli. Hned ho aj isla hodit do schranky. Muselo to byt priblizne v case, ked som si ja na opacnom konci mesta spomenul, ze na zajtra som objednany k zubarovi.
Prsty som v krci zatal do opierok bledeho kozeneho kresla. Z otvorenych ust mi kutikom tiekla krvava slina, oci som mal zavrete, nos sa naplnil pachom zubnej skloviny odieranej kovovou vrtackou pri 40 tisicoch otackach za minutu. Myslel som na mamu, ako mi robi jubilejnu stu prednasku o tom, ze vsetko zle sa mi raz vrati. Davalo mi to zmysel, akurat som si nebol isty, ci toto utrpenie mam este za mravenisko, co som rozkopal pred ptnastimi rokmi, alebo mi uz stihli nauctovat ten vcerajsok. No tak, ved nieco vydrzte, ste predsa chlap, povzbudzovala ma stokilova sestricka zakazdym, ked mi jej sef zabehol hlbsie do dasna. Nieco som jej odhuhlal a myslel som si svoje. Keby som bol chlap, tak Ivana uz davno vzdycha v mojej posteli, pripadne si len tak nezavzne potrtkavam s Evou, kym nenajdem nieco vhodnejsie. Chlapi su svine a je im dobre. Mozu hocikedy pozvat nezname zeny na kavu, vypytat si od nich cislo a dohodnut si skutocne rande. Mozu im davat navrhy, alebo nechat zahrat pesnicku v radiu. Dokazu bez obav povedat, ak chcu s niektorou seriozne chodit, alebo len tak obojstranne vyhodne sulozit. Ked to nevyjde, nic sa nedeje. Ozajstny chlap vela znesie. Zien su tri miliardy a vraj cakaju presne na taketo ponuky. Chlapi to vedia, ja to neviem. Ja mozem akurat tak... No co vlastne mozem?
Mozete si vyplachnut," prerusil ma zubar uprostred zachvatu momentalne mentalnej masturbacie nad vlastnou jedinecnostou. Presne to! Zurivo som zo seba vypluval prisernu pachut vlastnych stiav a okolitej dezinfekcie. Sestricka mi podala listok s datumom dalsieho pokracovania obnovy chrupu a popriala prijemny den. Podakoval som sa.
Ceresna sedela v mojom aute na sedadle spolujazdca. Bose nohy mala vylozene pred sebou. Fajcila kratke cervene Petry a popol odklepavala von pootvorenym okienkom. Coho sa tak strasne bojis?" spytala sa ma, ked som jej porozpraval o poslednych dvoch rokoch svojho osameleho zivota. Dozvedela sa o mne vsetko, na co som si spomenul. Vcelku slusny vykon, na introverta. Mas strach, ze ta odmietnu, vsak?" zmenila svoju otazku, zatial co ja som sa spoza volantu snazil zachytit nejaku odbocku smerom na Komarno. Prikyvol som, nic ine mi neostavalo. Ceresna mi dala potiahnut z cigarety. Nemoze to byt az take strasne," povedala. Od puberty som uz par chalanov odmietla a zatial to vsetci prezili." Chvilu som sa usmieval do svetiel aut iducich oproti. Ma pravdu. Byt odmietnuty nie je az take strasne. Ale je to dost neprijemne na to, aby to niekto ako ja vzdal po troch pokusoch. Pokusil som sa jej to vysvetlit, napriek tomu, ze to neviem poriadne vysvetlit ani sam sebe. Zastavila ma v polovici druhej vety. Ja viem, ake to je. Myslis, ze mne sa v zivote nic take nestalo?" pozrela sa na mna vycitavym pohladom psiska z billboardu Slobody zvierat. Uprimne povedane, prave v tej chvili som si nevedel predstavit chalana, ktory by bol schopny Ceresni povedat, ze s nou chce byt kamarat a nic viac, ale to je fuk. Radsej som ostal ticho. Egon, vies, kde je v tom celom pointa?" zatvarila sa ako otec Furat tesne pred vyslovenim myslienky dna. Psychicky som sa pripravil na nasledujucu zazracnu zivotnu mudrost, o ktorej som doteraz nevedel. Kde?" odpovedal som automaticky. Ceresna si chvilu v hlave skladala slova. Ked ta odmietnu dva alebo trikrat, tak to boli. To je jasne. Sebavedomie na nule. Lenze prave vtedy to nemozes vzdat. Az ta odmietnu desatkrat, ziadne dalsie odmietnutie ti uz nemoze nijako ublizit. V tom je pointa!" Spokojne zahasila zvysok cigarety v popolniku. Usilovne, aj ked vcelku marne, som spracovaval prijate informacie. To je tvoja vlastna teoria?" spytal som sa, lebo ticho, ktore nastalo, sa mi pacilo zo vsetkeho najmenej. Ceresna hrdo prikyvla. Proste to musis skusat. A cim viac to skusas, tym je vcsia sanca, ze to vyjde, a ked aj nie, tak to aspon menej boli. Chapes?" Chapal som, len som si nebol celkom isty, ci mi to moze nejako pomoct. Takze ked sa zasa zamilujem, mam za nou prist a z voleja povedat, ze s nou chcem chodit. A ak ma posle do riti, tak to mam prehryznut a bez obav to rovnako skusit zasa s nejakou inou. A ked ich bude desat, tak mi to uz ani nepride a budem ovela spokojnejsi. Tak si to myslela?" Otocila sa ku mne a s vyrazom maximalneho uznania ma sudruzsky poklepala po pleci. Vidis, sama by som to lepsie nepovedala." Potom zapalila dalsiu Petru. Vyfajcili sme ju na partizana, a ja som este stale nenasiel tu prasivu odbocku. 
Cestou od zubara som nenavidel cely svet a asi to bolo vzajomne. Doma som si lahol do postele. Centralnej nervovej sustave som ulahodil dvoma styristovkovymi Ibuprofenmi. Skusal som zaspat, nedalo sa, tak som si zacal citat. Prestal som s tym po par minutach - na Pipi Dlhu Pancuchu som bol prilis v depke, na Sartra zasa prilis rozvrtany. V televizii isli vcsinou Teleshoppingy a na STV2 repriza minulotyzdnoveho pokracovania Fonendoskopu, tentoraz o hemeroidoch. Nicota taka absolutna, ze aj Atrej s Falcom by to vzdali. Po hodine zufalej snahy zabit cas a nemysliet pri tom na nic z toho, co sa stalo v poslednych dnoch, som si nakoniec spomenul na Juraja. Odist na par dni bez varovania na nezname miesto, absolutne nikomu o tom nepovedat a vypnut zvonenie na mobile bol jeho napad. Vymyslel tomu aj nazov  samovrazda na necisto". Aspon zistis, ci by si vobec niekomu chybal, keby si sa naozaj zabil," povedal mi nadsene pred par rokmi niekde v studentskej krcme nedaleko intraku. Nepamtam si uz presne, ale asi som mu poradil, nech si uz dalsie pivo nedava. Ospravedlnil by som sa mu, keby tu teraz bol. Samovrazda na necisto je skvely napad. Minimalne taky dobry, ako oznacit fixkou vsetky bankovky, ktorymi platim a cakat, ci sa tie mrchy vratia. Zapol som pocitac, pripojil som sa a nabrowsoval som stranku s mapou Slovenska. Kurzor som umiestnil nad Bratislavu. Zdvihol som mys a z dvadsiatich centimetrov som ju volnym padom pustil naspt na podlozku. Sipka sa skokom premiestnila nad Komarno. Fajn, v Komarne som este nebol," zamrmlal som si pre seba. Vypol som zvonenie na telefone a zacal som sa balit.
Ceresna, s bezpecnostnym pasom ako neestetickou dialnicou postavenou napriec udolim medzi jej prsiami, sa hrala so svojou novom zubnou kefkou. Uprostred ohybania stredne tvrdych stetiniek schopnych dociahnut az niekam k pankreasu sa z nicoho nic strhla. Kolko je hodin?" chcela vediet. Ukazal som na svietiace digitalky zabudovane v pristrojovej doske. Bolo na nich 16:03. Presne tri minuty uz nemam frajera," povedala s usmevom, ale aspon ja osobne si prejav skutocnej radosti predstavujem inak. Chvilu nepritomne hladela pred seba. Z tasky vytiahla puzdro s dokladmi a z neho nejaku fotku. Strcila mi ju do vyhladu, bol na nej chalan v strikovanom rolaku. Sympatak, co?" povedala zaroven s tym, ako ho otvorenym okienkom poslala na cerstvy vzduch. Poslusne som zaujal ulohu pozorneho nacuvaca, ale zasa az tak vela som sa toho nedozvedel. Stretli sa opiti na akejsi akcii, vyspali sa spolu a obaja tvrdili, ze sa nechcu viazat. Hned na zaciatku sa dohodli na cisto sexualnom spoluziti presne na dva mesiace a dodrzali to. Volne vztahy su chujovina," zhodnotila to cele na zaver. To je vsetko?" spytal som sa, lacny po intimnych podrobnostiach. Asi," odvetila a tvarila sa, ze musi usilovne sledovat dianie okolo. Dobra blbost, co?" dodala po chvili so zvlastnym usmevom, niekde na rozhrani unavenej pokladnicky v Tescu na konci sichty a afektu olympijskej vitazky v krasokorculovani kratko po skonceni volnej jazdy. Zacal som jej na oplatku rozpravat o svojom nedavnom stretnuti s Ivanou a stavke s Marekom. Myslim, ze to Ceresni urobilo dobre, minimalne si uz nemyslela, ze je jedinym posukom v tomto aute. Presne takto som si potrebovala s niekym pokecat," povedala ovela ovela neskor, celkom na zaver tohto zvlastneho dna.
Uz davno ma zaklopanie na dvere nevystrasilo tak, ako ked som pred skrinou riesil dilemu, ci na samovrazdu potrebujem dva alebo tri pary cistych ponoziek. Ocakavajuc apokalypsu v podobe druheho prichodu Evy som potichu nazrel cez kukatko. Na chodbe stala Ceresna. Celkom sama, len s vonou balzamu na pery, tou istou ako vtedy u nej doma. Uz si sa stihol zahojit?" povedala, ked vosla dnu a dala si dolu kabat. Az doteraz som si myslel, ze neohlasene navstevy bez zjavneho dovodu su specialitou len mojej tety. Za tychto okolnosti som sa velmi rad zmieril s tym, ze asi ide o ovela rozsirenejsi zensky zvyk. Ceresna si zrakom ohmatavala moj byt. Chystas sa niekam?" spytala sa popri naplnani databazy prvych dojmov. Neodpovedal som. Snazil som sa prist na nejake logicke vysvetlenie toho, ze sme z nicoho nic obaja ohraniceni tymi istymi a este k tomu mojimi stenami. Okrem toho, ze sa z toho tesim a dufam, ze hned neodide, som neprisiel na nic. Zatial co ma spoznavala cez moje cedecka, ja som myslel na Underworld hrajuci v jej izbe, na jej rozospate telo v nohavickach a dlhom bielom tricku druhy den rano, aj na vonu jej nemocnicneho jointa. Nechapem, co sa stalo, ale dokazal som to. Mozno som sa na par minut stal chlapom. Daval som si pozor, aby to nevyznelo, ze sa ju snazim zbalit a asi sa mi triasli ruky. Povedal som jej vsetko o svojom plane a aj to, ci nechce ist so mnou. Len tak. Lebo kavu si mozeme dat aj v Komarne a pokecat mozeme aj cestou. Ked som skoncil, doslo mi, ze to ani velmi nebolelo, rozhodne nie tak ako vrtacka trhajuca dasno. Myslel som, ze sa usmeje, chvilu popremysla nad vhodnou vyhovorkou a pouzije ju. Namiesto toho sme uz o polhodinku zastavili na prvej pumpe za mestom. Kupila si zubnu kefku a cigarety. Este stale som tomu celemu ani trosku nerozumel, ale uz som nepatral. Nemusim rozumiet vsetkemu, staci mi vediet, ze to tak je.
Stale som premyslal o tom, co Ceresna povedala pred chvilou. To o tych desiatich pokusoch. Co ak to bola vyzva? A teraz tu sedi vedla mna, vezie sa bohvie kam a ma ma za totalne nechapaveho mantaka, ktoremu kym netresnes na Valentina srdieckovou lopatu po hlave, tak nepochopi. Zatial co mi ona rozpravala o Eve a jej byvalom, ja som sa rozhodol, ze to risknem. Jednoznacne, nezakomplexovane, priamo a bez strachu, teda aspon bez toho viditelneho. Som do teba zamilovany," vybalil som to na nu presne tak, ako som to citil a ako by som to nikdy v zivote nepovedal. Pravda, okrem tohto momentu. Tep 175, tlak 150/110, teplota 36,9C. Mam dojem, ze to ocakavala. Bez naznaku prekvapenia sa otocila ku mne, lavu ruku mi polozila okolo ramien. Egon, to by nefungovalo." Prstom prilozenym na moje spojene pery naznacila, aby som si prvu reakciu nechal pre seba. Prepac," povedala po par sekundach a pridala este zopar viet, ktore sa v podobnych situaciach patri povedat. Take tie o kamaratoch, skvelych chalanoch a tak dalej. Vzapti vyprskla od smiechu, akoby si prave spomenula na nejaku veselu prihodu z nakrucania. Ale uz ti chyba iba devt pokusov. To je celkom dobra sprava, nie?" Vobec som netusil, co by som mal spravit. Netusil som ani, co si mam mysliet. Drzal som volant, obcas som stupil na nejake pedale, obcas som pohol riadiacou pakou a v ramci moznosti som sa pozeral pred seba. Nemohla by som si vypocut tu pasku, co ti nechal ten kolega?" spytala sa, aby som nemal cas privelmi sa zamyslat. Mozno sa zlakla, ze mi z toho drbne, vysadim ju do tmy a ujdem jej aj s topankami. Je mi to jedno. Mam ju v taske," ukazal som na zadne sedadlo. Nahla sa dozadu, zo svojej tasky vytiahla walkman, z mojej pasku a pustila si to do sluchadiel. Kym analyzovala zvuky suloze, ktora ma bude stat 5 litrov, napriek tomu, ze som sa jej nezucastnil, ja som sa zmieroval s tym, ze sme strateni. V bubline ohriateho vzduchu na styroch kolesach, uprostred vlhkej a sychravej zimy, niekde v tme na juhu Slovenska. Nazvy obci na znackach mi bez mapy nic nehovorili, udrzoval som kurz a cakal, kym Ceresna dopocuva. Celkom necakavane si tresla dlanou po cele. Egon," oslovila ma so smrtelne vaznym vyrazom tvare. Ty nevies, ze kazde poriadne porno musi mat pointu? Zareagoval som neartikulovanym zvukom a tupou mimikou. Bez dalsich slov pretocila pasku kusok dozadu, na usi mi nasadila sluchadla. Marek s Ivanou uz nevzdychali, len sa smiali. Chvilu to sramotilo, potom sa ozval Marekov hlas. Egon, vzdavam to. Prachy ti ale dam az po vyplate. O chvilku mala diktafon v ruke Ivana a vravela, aby som jej dal urcite vediet, ked si to vypocujem. Musime sa porozpravat, myslim, ze si obaja mame co vysvetlit, boli jej slova celkom na zaver. Potom to niekto vypol. Ty si to nikdy nepocul cele? spytala sa neveriacky Ceresna, len aby sa uistila, s kym ma tu cest. Namiesto slov, ktore by aj tak nemali sancu vyjadrit, co som si v tej chvili o sebe myslel, som zastavil na krajnici a siel som sa na par minut vyvetrat. Zacal padat prvy sneh prichadzajucej zimy. Ceresna mi podala dalsiu cigaretu. Vraciame sa naspt? Nevadi ti to? Aj tak sme zabludili, odpovedal som jej. Otocili sme to. Vysadil som ju pred jej panelakom. Ked vystupovala, pobozkala ma na pery a podakovala za vylet. Pacilo sa mi to viac, ako si myslis, povedala a o chvilu zmizla v tme medzi vlockami.








Bublinky do vody 
Novy Ja  diel posledny
Egon Alter (15.1.2003)


Boli styri hodiny po polnoci. Boleli ma zuby, v plucach som mal uranovu banu a nemohol som zaspat. Zatial co som s vankusom pod hlavou na posteli naprevaloval minimalne dva kilometre, zabavala sa jedna cast mojho mozgu strasenim vsetkych ostatnych. V najhroznejsej z jej predstav som sa videl, ako stojim v rade bezradnych zufalcov podavajucich zoznamovacie inzeraty. V ruke mam prichystany svoj text o zivotom sklamanom, ale inak stale mladom a sympatickom muzovi, hladajucom pekne, inteligentne, uprimne a tolerantne dievca do 30 rokov, tuziace spoznat skutocnu lasku. Nezabudol som na Zn. Urcite existujes" a mal som dojem, ze viac uz spravit nemozem. O par dni sa mi ozvali dve zufale styridsiatnicky s vydrncanymi biologickymi budikmi a jeden prijemny homosexual. Mal som ohromnu radost, lebo vsetci ti ludia to so mnou mysleli vazne.
Nedokazal som to ovladat. Ked som zacal proti svojej voli uvazovat nad tym, ci ma to caka o mesiac alebo o pt rokov, prinutil som sa vstat. Siel som do kuchyne a cez slamku som prebublaval pohar vody. To ma naucil spolubyvajuci na internate, vraj to cloveka spolahlivo unavi. Mozno, ze ten Marek nie je az take bezcharakterne hovdo, ako sa zda, stihlo mi este napadnut po dvadsiatich minutach vyfukovania vzduchu. Zial, nestihol som tuto myslienku rozvinut dalej. Dokonale odkysliceny som sa ledva dotackal do postele a o dve hodiny ma prebral budik. 
Ivana sedela za svojim stolom, ako vzdy odrezana od sveta a datlovala do klavesnice. Netusila, ze jej stojim tesne za chrbtom a hladam najlepsi sposob, ako na seba upozornit. Predsa len posledne slova, co odo mna pocula, bola otazka, ci jej nejebe. Na to sa tazko nadvzuje. Decentne som ju stuchol do pleca schovaneho pod zelenym vlnenym svetrom a ktovie pod cim este. Dala si dolu sluchadla. Ahoj, Egon," pozdravila ma a mal som dojem, ze usmev, ktory pri tom predviedla, vyzeral celkom uprimne. Urobil som nieco podobne, az na to, ze s mojim ksichtom by som teraz ohuril nanajvys samicu angoraka. Radsej som rychlo presiel k tomu, co som si dopredu prichystal. Pocul som tu pasku, co ste mi s Marekom nechali." Ivana prikyvla. Mimovolne sa pritom hrala so striebornym naramkom na pravom zapsti. Mas po praci cas?" polozila vcelku zbytocnu otazku. Musel by som byt minimalne Ewan McGregor, aby som povedal, ze nemam.
Ten isty casnik za barom tej istej kaviarne, v ktorej sme boli naposledy, drgol laktom do svojej kolegyne. Nieco jej radostne hovoril a frajerskym pohladom pri tom naznacoval, aby sa pozrela ku dveram. S Ivanou sme sa pri nich prave oprasovali od snehu. Zatial co sme si sadali k volnemu stolu, ti za barom na seba vyznamne zmurkali do rytmu Asereje, akoze v tom maju jasno. Ivana sa ponad stol naklonila celkom ku mne, jej teply dych mi oblizol skrehnute ucho. Egon, pod som mnou na zachod." Pouceny chybami minulosti som sa cely den v praci sustredil len na to, aby som od tohto stretnutia nic neocakaval - a zrazu toto. Vcsi bordel v hlave a studensi chrbat som uz mat nemohol. Preboha, co chces robit na zachode?" vypadlo mi z ust ako prva reakcia. To uvidis." Zdvihla sa, presla popri bare a zahla za roh. Nemal som na vyber. Poslusne a bez akychkolvek postrannych myslienok som siel za nou.
Pockala na mna medzi kachlickami. Na jednej strane prazdne damske kabinky, na druhej strane umyvadla, zrkadla a susice. Uprostred toho my dvaja, medzi nami neceleho pol metra priestoru nasiaknuteho vsadepritomnym cisticom s vonou lesneho ihlicia. Prvykrat som si uvedomil, ze Ivana je odo mna asi tak o centimeter vyssia. Vsetko, co malo prist, som nechal na nu. Bol som akurat zvedavy, co spravi a este viac, co potom spravim ja. O chvilu som pocitil jej mkku ruku na svojom lavom lici. Nebol to nezny dotyk stojaci na zaciatku kazdej divokej vasne, bola to facka. Prepac, ale muselo to byt," prihovorila sa mi, ked som ako vyplasena srnka zdesene uskocil do rohu. Urcite je ti jasne, za co bola, vsak?" Suvislosti sa mi pospajali pomerne rychlo. S vedomim, ze keby sa moj sexualny zivot stal predmetom takej hlupej stavky, asi by som si tiez chcel udriet, som jej dal za pravdu. Este raz zdvihla pravacku, instinktivne som sa mykol, ale tentoraz to uz bolo ine. Pohladila miesto, ktore pred chvilou udrela. Ani nevies, ako si mi pomohol," povedala, aby som uz vobec nicomu nerozumel a vysla von zo zachoda. Oplachol som si tvar a siel som tiez. Pri bare sa ku mne priblizil casnik. Zmurkol na mna ako Terence Hill na Buda Spencera. Tak co? Dobre bolo?" chlapsky precedil cez zdvihnuty kutik ust. Vyborne!" napodobnil som jeho grimasu a on ma uznanlivo dvakrat potlapkal po chrbte.
Ivana ostala sediet pri stole, neodisla, aj ked ani to by ma uz neprekvapilo. Cim som ti to tak pomohol?" zacal som si robit poriadok v hlave, pretoze mi bolo jasne, ze takto to skoncit nemoze. Dlhymi prstami nervozne obracala spicate sparadlo, co vzala zo stojana na stole. Pamtas sa, co si mi povedal, ked sme tu minule sedeli?" Hovorila pomaly, potichu a velmi sustredene. Prepac, ja som to tak nemyslel." To je v poriadku, mal si pravdu," prerusila ma hned na startovacej ciare pretekov v ospravedlnovani sa na sto metrov. Otvorilo mi to oci," dodala vzapti a tymi istymi ocami pozorovala casnicku prikradajucu sa od boku. Objednali sme si a ja, bez toho, aby som si to uvedomoval, som sa nechal unasat prijemnym teplom vyvierajucim z pohladkaneho muzskeho ega. Takze uz z teba nie je dievka Jezisova?" podrypol som a pre istotu som sa na tom hned aj sam zasmial. Muselo sa jej to zdat rovnako zabavne ako vtip o menstruacii z ust Ivana Vojteka, ale presla to taktnym mlcanim. Dost dlhym na to, aby som aj ja pochopil. Pokrutila hlavou zlava doprava. Uz s nimi nic nemam." Na moment prestala hladiet do smuh na stole a zaostrila niekam v nekonecne ulice za tmavym vykladom. Mne sa vyhybala, pripadal som si ako na nejakom stretnuti pohladov, ktore na seba nikdy nenarazia. Na tvari jej vystupil ironicky usklabok. Ibaze oni o tom este nevedia," povedala, tentoraz niekam dozadu takmer prazdnej kaviarne. Popri tom, ako ubudalo z nasich kav, ona rozpravala o veciach, ktorymi zila v poslednych mesiacoch. Boli to len nesuvisle utrzky, ale aj z nich na mna liezol coraz divnejsi pocit. Nezamiloval som sa do Ivany. Zamiloval som sa do osoby ovladajucej ten najsexy pohyb, ktorym si mozno rukou za ucho zapravit pramienok vlasov padajucich do tvare. Lenze to ani zdaleka nebola skutocna Ivana. Dnes rano som to este netusil a ani teraz, s tym, co uz viem, v nej nemam ovela jasnejsie. Ale zamilovany som stale, akurat je to ine. Take ine, ako ked som kedysi prvykrat ochutnal Bailey's, ktoreho flasu som uz od detstva obdivoval v reklamach na ORF. Myslim, ze k tomu hlavnemu, co chcela povedat, sa dostala az celkom nakoniec. Prosim ta, pod tam so mnou," poziadala ma a asi po prvy raz, co tu sedime, sa pozerala priamo na mna. Par chvil to tak ostalo, mozno preto, aby som mal sancu vycitat z jej pohladu nieco viac, ako bolo v slovach. Nevycital som nic, nikdy som v tom nebol dobry. Nateraz vsak stacilo, aby som povedal, ze mozeme ist aj hned.
Vonku medzicasom prestalo snezit. Potme sme sa autom brodili tym, co stihlo doteraz napadat. Ivana dokola skladala a rozkladala svoju farebnu vlnenu ciapku. Bola ticho. Mozno cakala, ze sa nieco opytam, ale ja som bol zahlteny sam sebou. To, ako tu sedime v mojom aute, mi pripominalo vcerajsok, Ceresnu a najm jej desat pokusov, z ktorych je uz vlastne len devt. Vsetko sa melie prilis rychlo na to, aby som si to vobec stihal poriadne uvedomovat. Nie som vesely, ani smutny, ani stastny, ani sklamany. Akoby mi kazdu chvilu umrtvovali mozog davkou nejakeho anestetika. Naivne si myslim, ze prezivam nieco, o com som pred nedavnom len marne snival, ale v skutocnosti akurat sedim, veziem sa a pasivne odrazam realitu. Vies, co oni odo mna chcu?" spytala sa Ivana bez predchadzajuceho varovania a necakala, kym nieco odpoviem. Chcu, aby som im porodila dieta." Okamzite mi napadlo vulgarne zvolanie vyjadrujuce udiv, ale dokazal som ho zadrzat tesne pred hlasivkami. Tak to uz chapem, preco od tych magorov odchadzas," zvolil som diplomatickejsiu verziu a usmial som sa stylom: vsetko v poriadku, slnko svieti, a my dvaja sa nezavzne bavime na pikoskach zo zahranicnej tlace. Vobec nic si nepochopil," skocila mi do toho usmevu ostrym kovovym podptkom. Pokojne mohla povedat, ze ma ma za uplneho debila, bolo by to to iste. Keby som teraz uprostred cesty uvidel ziveho Elvisa, ako do fialovej nosnej dierky nasava tlstu a dlhu kokainovu lajnu, nedokaze ma to vyviest z miery ani o milimeter viac, ako uz som. Znizil som rychlost, zvysil som hlas. Prepac, ale ja som normalny clovek. Chodim do prace a po praci sedim doma. Normalni ludia vo volnom case pozeraju televizor a netusia, ako to vyzera v sekte nejakych uchylnych jezisovskych fanatikov," vybehol som na nu ako pretekarsky chrt na umeleho kralika. Ak by som bol na jej mieste a aspon trosku mi na mne zalezalo, tak v momente vystupim, lahnem si na cestu a necham sa prejst oranzovym odhrnacom. Je to moja chyba, nemala som s tym zacat," povedala ona namiesto toho a potom uz len mlcala. Do pomaly sa skladajucej mozaiky mi pribudla dalsia diera, s ktorou som nepocital. Snazil som sa tym velmi nezatazovat a radsej som daval pozor na cestu a na to, kam ma dnes vecer este dovedie.
Ivana znovu prehovorila az na mieste. Este stale mas chut tam so mnou ist?" Vypol som motor a vyslobodil som sa spod bezpecnostneho pasu. Stali sme vedla nejakeho kulturaku s dvoma rozsvietenymi oknami na prvom poschodi. A mam tam ist?" spytal som sa. Radsej ano," povedala, ked si obliekala ciapku. Vsimol som si, ze sa jej pri tom zacali triast ruky. Vysli sme na prve poschodie. Spod bielych dveri, pred ktorymi sme zastavili, sa do chodby rozlieval pas svetla. Skor, ako nimi vosla dnu, poziadala ma, aby som ju objal. Dotykali sme sa licami, pocul som, ako zhlboka dycha, aj cez kabat som citil, ze sa cela chveje. Za desat sekund bez jedineho slova som sa o nej dozvedel viac ako za posledne dve hodiny. Vdaka," zasepkala mi do ucha a nechala ma osamote. Posadil som sa na schody, hlavu som si oprel o stenu. 
Zvrchu mi do dlani padlo nieco tvrde a leskle. Vyzeralo to ako zlaty dukat, okolo ich boli dalsie tisice. Oproti sedelo rysave dievca, s tvarou posiatou drobnymi pehami a vrkocmi pevne vykrutenymi dohora. Opierala sa o zadne nohy kona stojaceho vedla nej a hrala na hrebeni pesnicku, ktora mi znela ako od Massive Attack. Na koni sedela opica v klobuku a nadsene tlieskala. Mily Egon, tuto pan Galan by chcel vediet, ako sa ti dari," prihovorilo sa mi dievca, ukazujuc pritom na opicu. Ta si namiesto pozdravu velmi uctivo zlozila klobuk z hlavy. Slusne som jej zakyval. Vlastne, mam sa celkom dobre," odpovedal som na otazku. Dievca sa radostne usmialo. To je vyborne, tak to ma byt. Koniec dobry - vsetko dobre, vsak, pan Galan?" zatiahla roztopasne. Potom pomaly vstala a presla k tazkym drevenym dveram. Hravo ich otvorila jednou rukou. Uz je vidno Kurekuredut!" zvyskla z plneho hrdla. Opica bezala za nou, spolocne mi zamavali, popriali vela stastia a vysli do svetla. Vo dverach sa s nimi zrazila Ivana. Vbehla dnu, s treskotom ich zavrela a potiahla ma za ruku. Vstavaj, musime hned ist," povedala dorazne a este do mna aj drgla. 
Schuleny na schodoch som sa prudko strhol. Z pootvorenych ust mi vytekala slina a vpijala sa do rukava. Ivana stala nado mnou, este nieco povedala a zacala utekat dole schodmi. Dobehol som ju az vonku, bola mi strasna zima. Maria, zradila si vlastnych bratov!" zareval ktosi z otvoreneho okna nad nami. Oni ta volaju Maria?" obratil som sa k Ivane. Len bezradne pokrcila plecami a pozerala na toho chalana v okne. Mal dlhe vlasy, okolo krku nahrdelnik s velkym krizom a na sebe nieco, co vyzeralo ako biele vrece s otvorom na hlavu. To je vazne zvrhle," zamrmlal som si len tak popod nos. Ivana sa zohla, spravila snehovu gulu a z celej sily hodila. Sneh sa rozplesol na vedlajsom okne, vzapti v okoli pribudlo niekolko dalsich kopcekov. Z druhej strany skla sa objavilo zopar novych muzskych tvari. Kricali jeden cez druheho a Ivana hadzala. Pacil sa mi ten pohlad, gulovacka ako sposob vyrovnania sa s minulostou. Doslo mi, ze ak mam mat v tomto celom svoju ulohu, musi to byt teraz. Inak by ma sem Ivana tahala zbytocne. Starostlivo som utlacil kus snehu a pridal som sa. Boh vas oboch potresta!" stihol zakricat ten vystrceny tesne pred tym, ako som mu ju umiestnil priamo do stredu nechraneneho cifernika. Ivana nadsene zdvihla ruky nad hlavu, ale neprestala ostrelovat teraz uz zavrete okno. S rukami zakutranymi vo vreckach a spokojny s predvedenym vykonom som trpezlivo cakal, kym ju to prejde. Prestala vo chvili, ked sa pri jednom z napriahnuti posmykla na zamrznutej kaluzi schovanej pod snehom a nohy jej vyleteli dopredu. Pomohol som jej vstat. Cestou k autu si drzala pravu ruku, ktoru pri pade instinktivne strcila pod seba. Niekto znova odvazne otvoril okno. Trest Bozi! Trest Bozi!" opakoval dookola, az pokial ho neprehlusilo startovanie motora. Nemaj strach, jedneho dna aj tak skoncia v zoznamovacej kancelarii," utesoval som Ivanu, cerstvu majitelku gigantickeho praveho zapstia. Isli sme priamo na pohotovost a ona zacala potichu plakat.
V cakarni plnej prvych zimnych zlomenin a podvrtnuti sme cakali asi hodinu. Za ten cas mi vravela o tom, ako to na nu Marek skusal a nakoniec za nou vo stvrtok prisiel a povedal jej vsetko na rovinu. Myslel si, ze sa s nim potom vyspis?" spytal som sa. To neviem, mozno," zapochybovala a vyzliekla si zeleny pleteny sveter. Mala pod nim cierne tricko s dlhym rukavom. Ked vosla do ordinacie, siel som si dat kavu z automatu a radsej som si ani nesadal. Postojacky by som zaspat nemal. Pripadal som si ako archeolog odkryvajuci zvysky Pompeji, aj ked Ivana mi v tomto skor pripomina Atlantidu. Kdesi v nej stale zije vyspela civilizacia, ukryta pod nanosmi, cez ktore sa bude treba tazko a dlho prehrabavat. Nie som si celkom isty, ci na take nieco stacim. Keby sa do nej dalo zamilovavat pomaly a postupne, bolo by to pre mna cele ovela jednoduchsie. Najlahsie by bolo, keby Ivana bola chalan. Mal by som ju rovnako rad, akurat by som sa pri nej nemusel citit ako znoska blbych hormonov. Dost by mi to pomohlo. Nechcem, aby skoncila ako druhy z desiatich pokusov.
S este teplou dlahou som ju zaviezol domov. Stali sme vedla seba v jej byte zdedenom po starej mame. Znovu ma objala a uz sa nechvela. Kazdy, kto by tam bol namiesto mna, by pochopil, ze toto je prilezitost, ktora sa uz nemusi opakovat. Mohol som spravit alebo povedat cokolvek, ale nespravil som nic. Vychutnaval som si ten moment, absolutny vrchol vsetkeho, co som ako Novy Ja dokazal. Nesiel som dalej, bal som sa. Poziadala ma, aby som si dnesok nechal pre seba. Keby si nemohla zaspat, zacni robit bublinky do vody," povedal som na rozlucku medzi dverami. Privolal som si vytah. Bolo by to uzasne filmove, keby som teraz urobil dva kroky spt, opatrne zaklopal a ukazalo by sa, ze ona cakala len na to. Pochopitelne, nic take som nespravil. Kurva, nie som predsa Ewan McGregor. 
Na druhy den som si z bankomatu vytiahol pt litrov, ktore mi Marek da po vyplate. Zaplatil som nimi sek od poziarnikov. V nemocnici mi vybrali stehy a cestou spt som sa v meste zastavil na horuci punc. Postaval tam fetak, co ma minule obtazoval, dal som mu zvysok tych penazi. Mal zarobene minimalne na dva dni dopredu. Mohol tie dni konecne prezit ako clovek. Nie ako novy, alebo stary, alebo dobry, alebo zly. Proste ako clovek, bez privlastkov. Presne tak som ich chcel prezit aj ja a dufal som, ze ich bude co najviac.
Koniec

??

??

??

??

2

Jav homosexuality a jeho historia
------------------------------------------------------------------

Pojem
V historickych etapach a vo vacsine kultur sme nemali moznost
stretnut sa s, dnes uz ustalenym, vnimanim sexualnej identity.
Ludia iba hodnotili urcite konkretne sexualne konanie.
Homosexualne ukony boli povazovane za abnormalne a zriedkave
spravanie, a nie za specialnu identitu. Spolocnost brala na
vedomie, ze niektori ludia praktizovali "sodomiu" (vyraz dost
nestastny, vyjadrujuci sexualne praktiky medzi rovnakymi
pohlaviami; porov. Gn 19, 5) napriek zakazu zakona a cirkvi. Nemame
vsak zmienky o tom, ze by niekto mohol byt homosexual. Tento pojem
neexistoval.
Pouzitie pojmu homosexualita sa uskutocnilo po prvykrat az v
devatnastom storoci v roku 1869. Vyslo z popudu isteho
madarskeho lekara ziadajuceho jeho pravne schvalenie. Tento
pojem mal vedecky podtext a umoznoval viest diskusie o tomto jave,
fenomene, otazke ci realite, objektivnym sposobom bez
negativnych predsudkov. Spolu s pojmom homosexualita bol uvedeny do
pouzivania aj pojem heterosexualita, ktory tiez dovtedy
neexistoval. Vytvorenim pojmov sa otazka "homo" a "hetero"
sexuality posunula do inej roviny. Uz to nebola otazka spravania sa
ale otazka identity.
Neskor sa vytvarali dalsie pojmy ako sexualna preferencia (snad
v snahe vystupit proti chapaniu homosexuality ako sexualnej
deviacie), sexualna orientacia alebo v dnesnej dobe coraz
castejsie pouzivany termin alternativneho zivotneho stylu.

Definicia 
Samotny nazov definicia pochadzajuci z latinskeho slova
"definitio" naznacuje, ze by sme mali blizsie oznacit,
ohranicit, vymedzit, objasnit, urobit konkretnym, ci presne
urcit jav, o ktorom sme sa rozhodli hovorit, pojednavat a v
nasom pripade pisat. A kedze je jav homosexuality javom
zlozitym a mozno sa nan pozerat z viacerych stran a mat rozne
vela postojov nasledujuce definicie su toho len presvedcivym
dokazom.
Homosexualita je isty, od normy odkloneny variant sexualnej
orientacie. Nejde o abstraktny pojem, vznasajuci sa kdesi nad
hlavami posluchacov, ale sa bezprostredne dotyka citliveho, casto
velmi bolestiveho miesta v hlbokom, priam tom najintimnejsom
centre srdca konkretnych zivych ludskych bytosti. Je tiez
stavom existencie, sposobom bytia, ktory je osudom danej osoby. To
vsak samozrejme neznamena, ze ide o stav zodpovedajuci norme.
Homosexualita len velmi malo suvisi so sexom. Trvalou dominantnou
erotickou pritazlivostou k osobam rovnakeho pohlavia, ktora je
casto (ale nie nutne) spojena s pohlavnou aktivitou, oznacuje
homosexualitu K.-H. Peschke a M. 

Kasparu dodava, ze nejde iba o telesny, sexualny zaujem, ale
vyskytuju sa tu i ine zalezitosti vzajomneho vztahu:
zamilovanie, ziarlivost, tuzba byvat a hospodarit pospolu.
Homosexualitou tiez mozno oznacit isty biologicky,
psychologicky a spolocensky fenomen, ktory je prejavom poruchy v
zlozitej oblasti sexuality. Belgicky knaz Daniel-Ange hovori o
homosexualite ako o velmi zlozitom probleme, ako o oblasti, ktora
je odrazom zraneni narusenej sexuality a hned pridava otazku, ci
nie je homosexualita potrebou istoty.
Pod pojmom homosexualita sa mieni pohlavny pocit orientovany na
rovnake pohlavie, teda lasku k rovnakemu pohlaviu. Pokym je
naklonnost k partnerovi rovnakeho pohlavia tvorena u
homosexualneho cloveka silno sexualne, je pre neho nemozne, aby
naviazal emocionalne podobny a silny vztah k partnerovi druheho
pohlavia. V literature sa mozno stretnut aj s nazormi
oznacujucimi homosexualitu za vaznu neurozu. Katechizmus
Katolickej cirkvi hovori o homosexualite ako o vztahoch medzi
osobami muzskeho alebo zenskeho pohlavia, pocitujucich
vylucnu alebo prevladajucu pohlavnu pritazlivost voci
osobam toho isteho pohlavia.
Je vsak potrebne rozlisovat medzi homosexualnymi sklonmi ci
citenim a vlastnym aktivnym homosexualnym zivotom, prejavujucim
sa fyzickym pohlavnym kontaktom s osobami rovnakeho pohlavia. Mnoho
mladych ludi sa v puberte a v ranej dospelosti viac ci menej
prilezitostne oddava sexualnym hram homosexualnej povahy.
Taketo spravanie nemozno povazovat nutne za priznak
homosexualnej orientacie (aj ked sa to samozrejme nevylucuje).
Castokrat ide len o akesi rozsirenie masturbacnych technik.
Z roznych dovodov vsak moze byt naklonnost k druhemu pohlaviu
blokovana a eroticka a sexualna tuzba sa tak zameria na partnera
rovnakeho pohlavia. Ako dovody na taketo konanie u dospelych
ludi byvaju uvadzane rozne krizy v medziludskych vztahoch a
rozlicne formy ludskej izolacie, ako su napriklad dlhodobe
pobyty vo vychovnych zariadeniach, vazniciach, lodnej posadke ci
armade. Avsak ani taketo konanie nutne nenaznacuje homosexualnu
orientaciu.
Mozno tiez rozlisovat medzi pojmami homosexuality skutocnej a
zdanlivej. V skutocnej sa subjektivne presvedcenie o vlastnej
homosexualnej orientacii opiera o existujucu pohlavnu naklonnost
k osobam rovnakeho pohlavia. O zdanlivej homosexualite hovorime
vtedy, ked subjektivne presvedcenie o vlastnych homosexualnych
sklonoch nie je doprevadzane vyraznymi a silnymi homosexualnymi
sklonmi, ale ide skor o strach z toho, ze tieto sklony mame. 

Takyto strach moze vznikat ako nasledok tazkosti vo vztahoch
k druhemu pohlaviu, oneskorenia psycho-socialneho vyvoja, alebo ich
vsugeruju dotycnemu osoby, ktore su prenho urcitou autoritou.
Taktiez ani homosexualne tuzby, predstavy alebo pochybnosti o
vlastnej sexualnej normalnosti neznamenaju nutne homosexualnu
orientaciu. Fenomen homosexuality v dejinach
Homosexualne spravanie sa vyskytovalo v mnohych kulturach, hoci
nie vsetky ho schvalovali (prvy zakon proti homosexualite je
datovany do Mezopotamie asi pred styritisic rokmi). Aj napriek
odsudzovaniu a neprijimaniu takehoto spravania sa bolo zriedkave,
ze by spolocnost mala na trestanie ludi praktizujucich
homosexualitu silny motiv. V niektorych kmenovych spolocnostiach
dokonca existovali skupiny ludi so specialnym postavenim, do
ktoreho patrila aj homosexualita. Vacsinou to boli obcania
zastavajuci vysoku ulohu pri ritualoch spolocnosti napr.
samani. Tiez su zname rozne ritualne homosexualne praktiky
najma u melanezskych, polynezskych ci africkych kmenov.
Homosexualne experimentovanie sa objavovalo aj u juhoamerickych
Indianov a tolerovane bolo aj u oceanskeho kmena Makassareov.

Homosexualita v klasickej antike
Zavazna sila etickych hodnot v klasickej antike (v
grecko-rimskom svete) bola zalozena na spolocenskom konsenze
vytvarajucom v antickej spolocnosti zmysel pre cest alebo hanbu.
Nabozenske normy oznacovali iba ritualnu cistotu ci necistotu.
Duchovnymi vodcami neboli knazi ale filozofi a v mnohych pripadoch
basnici a spisovatelia. Diskusia o antickej civilizacii bude vzdy
svojim sposobom nepresna, pretoze nemame moznost porovnavat
rozdiely medzi jednotlivymi mestami a narodmi. V kazdom mestskom
state tej doby boli vlastne, miestne mravne zakony, ktore je
takmer nemozne zovseobecnit. Z tohto dovodu je hovorenie o jave
homosexuality z tychto cias len velmi relativne.

Homosexualita v starovekom Grecku
Je dolezite si uvedomit, ake postavenie a aku ulohu mali zeny
v starovekom Grecku. Zena nebola chapana ako osoba rovnocenna k
muzovi. Bola uzitocna iba do tej miery, aby plnila reprodukcnu
funkciu a rodila novych obcanov. Chapana ako bytost neschopna
plodneho duchovneho a kulturneho spolocenstva. Manzelstvo bolo
povazovane za nutnost a z toho dovodu bolo aj pravne chranene.
Zenska homosexualita bola malo znama a nebola spolocensky
prijata. Naproti tomu muzska homosexualita (medzi slobodnymi
obcanmi, nie otrokmi) bola povolena, znacne rozsirena a velmi
chvalena. Vyskytovala sa najma v efebickej forme (vztahy medzi
dospelym muzom a dospievajucim chlapcom). Dospely v tomto vztahu
plnil akusi ulohu vychovavatela, ktory mal dospievajuceho
chlapca pripravit na neskorsi spolocensky a politicky zivot,
nevynimajuc jeho pravo na fyzicky pohlavny kontakt so
"zverencom". 

Dospely mohol byt zenaty, mat zenu i deti a rovnako udrzovat
kontakt s dospievajucim chlapcom. Dospely Grek musel prezit svoju
homosexualnu skusenost v danom case, s danymi jedincami a podla
danych pravidiel. Tato efebicka laska ako charakteristicky prvok
mestskych statov v starovekom Grecku bola skor znakom elity ako
masy obcanov a s ich upadkom aj tento druh "lasky" upadal. V
rimskej dobe voci nej bolo uz otvorene nepriatelstvo a jej
praktizovanie bolo odsudene pravom.

Homosexualita v rimskom svete
Homosexualita bola v rimskom svete spolocensky a pravne neprijata
a jej praktizovanie bolo zalezitostou osobnou a sukromnou,
podmienenou individualnymi sklonmi alebo sposobmi a tak verejne
nevystavitelnou. Grecka nerest, ako bola Rimanmi nazyvana grecka
efebicka laska, nikdy nedosiahla takeho etickeho a pedagogickeho
ospravedlnenia ako tomu bolo v Grecku. Pan domu mal pravo slobodne
disponovat svojimi podriadenymi a tak mohlo dojst rovnako k
zneuzitiu otroka ci otrokyne. Praktizovanie prostitucie ci
homosexualnych praktik medzi dospelymi bolo povazovane za
hanebnost a ako take bolo pravne postihnutelne. Ulohou vychovy
v rimskej tradicii bolo totiz cvicit skutocnych muznych
obcanov, schopnych sa ovladat (i sexualne) a nikdy nebyt
ovladnuty. Aj z tohto dovodu efebicka laska nikdy nedosiahla
taku ulohu a dolezitost ako v greckych mestskych statoch.
Neskorsie aj pod vplyvom a rozvojom roznych filozofickych skol
hlasajucich prax abstinencie zvlast v sexualnej oblasti sa
averzia voci homosexualnym praktikam zvacsovala. A tak napokon v
stvrtom storoci uz mozno najst v rimskom prave tvrde
odsudenie akehokolvek druhu homosexuality trestajuci sa smrtou.
Homosexualita v Starom zakone
Knihy Stareho zakona sa na viacerych miestach zmienuju o
homosexualnych praktikach izraelskeho ludu nazyvajuc ich ako
smilstvom proti prirode (porov. Mud 14, 26), ohavnostou (porov. Lv
20, 13), nehanebnostou (porov. Sdc 19, 24). Taketo konanie je
prisne odsudene v tzv. kodexe svatosti (Lv 17 - 26) a bolo
trestane smrtou. 

Zakaz sa urcite nevztahuje len na kultovu homosexualnu
prostituciu coho dokazom moze byt aj jeho umiestnenie do
kontextu spolu s mnohymi dalsimi zakladnymi zakazmi a prikazmi
mravneho poriadku, ktore nemozno obmedzit len na oblast kultu.
Je nutne si uvedomit, ze negativne zakazy homosexualnych
praktik v Biblii, opisane v tejto kapitole, maju zmysel jedine vo
svetle pozitivneho ucenia o ludskej sexualite.
Pribeh o Lotovi byvajucom v Sodome, ktoreho prisli navstivit
bozski poslovia a oznamit mu rozhodnutie Boha znicit mesto, v
ktorom byval, pretoze hriech jeho obyvatelov bol velmi tazky
(Gn 18, 20) bol tradicne interpretovany ako trest za homosexualnu
prax sodomskych obyvatelov. Ukazuje sa , ze zlocinom tychto miest
bolo homosexualne znasilnenie a tiez aj porusenie prava hosti na
priatelske privitanie. Podobny pripad, v ktorom obyvatelia mesta
ziadali o vydanie hosta s umyslom "obcovania s nim",
nachadzame v knihe Sudcov (Sdc 19, 22). A aj ked v tomto pripade
bola zachovana posvatna povinnost pohostinnosti, je tu vidiet
jasne odsudenie umyslu gabaonskych obyvatelov.
Za zmienku stoji aj rozpravanie o vzajomnom vztahu, aky vznikol
medzi Davidom a Jonatanom, opisovanom na roznych miestach
Samuelovych knih (1 Sam 18, 1; 18, 3; 19, 1; 20, 17; 20, 41; 2 Sam
1, 26). Hoci tieto miesta su opisane velmi expresivnymi vyrazmi,
predsa len nemozno neprihliadat na starobylu zidovsku tradiciu,
ktora sa nikdy nezmienuje o homosexualnom vyklade tychto casti.
A tak chapanie lasky medzi Davidom a Jonatanom vyzdvihnute nad
lasku k zenam, mozno chapat ako cistu metaforu.
V tychto starozakonnych textoch sa neda prehliadnut, ze iste
eticke principy, ktore budu neskorsie (v Novom zakone) lepsie
formulovane, su uz v nich implicitne zahrnute.

Homosexualita v Novom zakone
Kedze zidovska tradicia, na ktoru boli rani krestanski autori
naviazani, homosexualne konanie prisne odsudila, spisy Noveho
zakona uz o tomto jave vyrazne nehovoria. Najviac, resp. vsetky
zmienky o homosexualite sa nachadzaju v listoch apostola Pavla.
Sam Kristus nikdy nehovoril o homosexualite. Jeho jediny vyrok,
tykajuci sa ludskej sexuality sa tyka spojenia muza a zeny ako
vyrazu poriadku stvoreneho Bohom (Mt 19, 4-5).
V liste Rimanom (Rim 1, 26-32) Pavol opisuje pohanov ako tych, ktori
poznanu pravdu potlacili, aby mohli konat, co je zle. Spominane
zamenenie prirodzeneho styku za neprirodzeny je odsudene a
vychadza z predpokladu, ze pricinou homosexualneho styku muzov a
zien je ich nenasytna tuzba po pohlavnej rozkosi, i napriek
tomu, ze ich prirodzene zalozenie je heterosexualne a teda by malo
byt naplnene v manzelstve. Text sa vsak nevyrovnava s problemom
konstitutivnej homosexuality. V Prvom liste Korintanom (6, 9-10)
reaguje na homosexualitu zdoraznenim vylucenia z eschatologickeho
Bozieho kralovstva prave preto, ze homosexualna prax nie je v
zhode s Bozim zakonom, podobne ako aj ine, vymenovane priestupky.


V zmienke o "suloznikoch muzov" v Prvom liste Timotejovi (1,
8-11) je vyslovny odkaz na Zakon, zavrhujuci taketo konanie.
V liste Rimanom Pavol zavrhuje homosexualne konanie ako nerest
pohanov, v liste Korintanom ako prekazku vstupu do Bozieho
kralovstva a v liste Timotejovi ako priestupok, ktory ma byt
odsudeny moralnym zakonom.

Teorie o pricinach vzniku homosexuality 
V teoriach o pricine vzniku homosexuality sa najcastejsie
vyskytuje otazka, ci je homosexualita vrodena alebo ziskana. V
snahe najst odpoved na danu otazku (realitu), aj napriek pokroku
vedy a poznania o cloveku, este stale veda nie je schopna
definitivne a uspokojivo odpovedat, co a akym sposobom posobi
na vznik homosexualnej orientacie niektorych ludskych jedincov.
Ci uz by sa za pricinu povazovali biologicke, hormonalne,
geneticke ci dedicne faktory alebo na druhej strane by sa kladol
doraz na vplyv prostredia a roznych socialnych faktorov, je nutne
mat stale na pamati, ze akekolvek hladanie iba jedineho
zjednoduseneho riesenia by nebolo v ziadnom pripade dostatocne.
Tiez teorie o vzajomnom spoluposobeni hormonalnych, genetickych
a psychologickych faktorov nemozu byt opomenute. V nasledujucich
castiach tejto kapitoly budu postupne priblizene jednotlive, uz
vyssie spomenute teorie vzniku homosexualnej orientacie.

Biologicke argumenty
V roku 1991 uskutocnil neurobiolog Simon Le Vay vyskum, ktoreho
cielom bolo dokazat, ze homosexualita je vrodena. Le Vay
studoval skupinu nervovych buniek v strukturach hypotalamu (tretie
prostredne jadro tzv. INAH-3), v ktorom sa nachadzaju centra pre
riadenie teploty tela, spanku, hnevu a sexualneho spravania. Na
zaklade odlisnej velkosti tejto casti mozgu (jadro INAH-3
homosexualov bolo v priemere dvakrat mensie ako jadro
heterosexualnych muzov) Le Vay usudzoval, ze sexualna orientacia
je biologickej podstaty. Samotne udaje tejto studie vsak
nepotvrdzuju vylucne biologicko-anatomicku pricinu
homosexuality. Le Vayove vyskumy boli robene na mozgoch uz mrtvych
muzov, u ktorych bolo zistene, ze zomreli ako obete choroby AIDS.
To samo spochybnuje vysledky, pretoze je mozne, ze velkost
INAH-3 bola odrazom endokrinneho stavu v momente smrti alebo ineho
aspektu AIDS, resp. jeho liecby (niektore lieky pouzivane pri
liecbe mozu znizovat hladinu testosteronu).
Dalsi, casto publikovany prieskum americkeho psychologa J. M.
Baileyho a psychiatra R. C. Pillarda je uvadzany ako argument pre
geneticku podmienenost homosexuality. Bailey spolu s Pillardom
robili vyskum u muzov, ktori boli bud jednovajecne alebo
dvojvajecne dvojicky, alebo adoptivni bratia. Zistili, ze u 52%
jednovajecnych dvojiciek bola zaznamenana homosexualna
orientacia a toto cislo klesalo pri dvojvajecnych dvojickach na
22% a pri adoptivnych bratoch bolo nizsie ako 10%. Ine vyskumy u
zenskej homosexuality viedli k podobnym vysledkom. 

Vysledne cisla boli jednoznacne omnoho nizsie, ako sa
predpokladalo jednoduchou genetickou hypotezou (jednovajecne
dvojicky tvoria vynimku z genetickej roznosti ludstva a
predstavuju vzdy jediny geneticky totozny par a z toho dovodu
sa da ocakavat, ze sa dedicne podmienene znaky budu u nich
vyskytovat suhlasne v 100%) alebo inymi publikovanymi zaznamami.
Aj tento vyskum bol vsak spochybnovany, pretoze skumane
jednovajecne dvojicky vyrastali spolu v rovnakych rodinach. Keby
sme chceli zistit cisty vplyv genov, museli by sme skumat
dvojicky, ktore by boli vychovavane oddelene. Do akej miery tento
vyskum potvrdzuje pravdivost vplyvu genov na vznik homosexualnej
orientacie, je otazne. Je vsak mozne sa domnievat, ze uvedene
nalezy skor poskytuju dokazy k tomu, ze "na vzniku
homosexuality sa podiela okrem genetiky aj vplyv prostredia." 
V renomovanom americkom casopise Science z roku 1993 bola
publikovana studia skupiny vedcov z Narodneho institutu pre
vyskum rakoviny na cele s Deanom Hamerom, v ktorej sa autori
domnievali, ze nasli gen sposobujuci homosexualnu orientaciu.
Hamer so svojimi spolupracovnikmi uskutocnili u 40 parov
homosexualnych bratov geneticku analyzu, tzv. analyzu vazieb DNA
na chromozome X, ktory muzi dedia vyhradne po matke. Skumanie,
ci existuje urcity variant (roznorodost) znakov na chromozomoch
X, ktory by bol specificky pre clenov rodin, z ktorych
pochadzali uz spomenuti homosexualni bratia, viedlo k zisteniu jej
existencie. U 33 parov bola lokalizovana skupina piatich markerov
(usekov DNA) na konci dlheho retazca chromozomu X v tzv. oblasti
Xq28. Samotna oblast Xq28 vsak obsahuje niekolko stoviek genov a
4 miliony parov baz DNA. V Hamerovej studii nebol ziadny gen
izolovany. Bola len vytvorena pracovna hypoteza tykajuca sa
moznej existencie "homosexualneho genu" vyskytujuceho sa v
oblasti Xq28 na zaklade zvyseneho vyskytu urcitych variantov
(moznych zmien) na chromozomoch u homosexualnych muzov. Absencia
kontrolnej skupiny v Hamerovej studii, potvrdzujuca taky isty
geneticky marker u skupiny heterosexualnych bratov, nepridava na
vierohodnosti tychto vyskumov. Podobny vyskum uskutocnili o par
rokov neskor G. Ebers a G. Rici, ani ten vsak nepotvrdil platnost
Hamerovych zisteni, hoci analyzovana skupina ludi bola vacsia.

Odvazne vyjadrenie prednostu psychiatrickej kliniky v Ruzinove,
doktora Alojza Rakusa o tom, ze najdenie "genu homosexuality"
stopercentne predurcujuceho sexualnu orientaciu cloveka je
utopiou, vsak este neznamena, ze by homosexualita s genetikou
vobec nesuvisela. Plati tu poucka, podla ktorej sa nic nemoze
fenotypovo (navonok) prejavit, co by nebolo genotypovo mozne. Teda
v principe musi byt v genoch nejaka moznost vzniku tej-ktorej
poruchy, ale ci naozaj vznikne, zavisi od toho, ake geny sa
exprimuju (stanu sa aktivnymi) pod vplyvom vonkajsich faktorov. 

Nikto, kto sa narodi s priaznivymi predpokladmi pre vznik
homosexualnej orientacie, nie je v ziadnom pripade geneticky
naprogramovany alebo nuteny stat sa homosexualom. Fakty
vyplyvajuce z biologickych vyskumov su znacne zaujimave a
nemozno ich prehliadat. Priciny homosexuality su pravdepodobne
zavisle na roznych faktoroch. Mozeme predpokladat pritomnost
biologickeho potencialu podmienujuceho sexualne spravanie, ale
sposob pouzitia toho potencialu bude do urcitej miery zalezat
na vplyve prostredia posobiaceho na subjekt a tiez aj na jeho
osobnej iniciative. A preto vzajomne posobenie biologickych
faktorov, vplyvu prostredia a osobnych danosti bude vzdy
problemom, vyzadujucim si znacnu davku opatrnosti a
prezieravosti. Psycho-socialne argumenty
Spolu s existenciou teorii o biologickom zaklade pricin
homosexualnej orientacie sa vyskytuju argumenty, stavajuce sa nie
zriedka do opozicie voci uz spomenutym teoriam, ktore hovoria v
prospech roznych psychologickych ci socialnych vplyvov ako
hlavnych pricin pri vzniku a formovani homosexualnej orientacie.
Medzi najcastejsie spominanymi sa uvadzaju roznym sposobom
rozvratene rodinne prostredie, kulturne trendy smerujuce k
potlaceniu a zmazaniu rozdielov medzi pohlaviami, zmena vztahov
medzi muzmi a zenami (emancipacia ako dovod moznosti chapat
homosexualitu u muzov ako utocisko a u zien ako protest), rozne
traumaticke skusenosti z detstva a dospievania, zneuzitie v
mladosti, nenaplnenie emocionalnych potrieb z detstva.
V prvych rokoch zivota je dieta plne zavisle na svojich
rodicoch. Sexualne uvedomovanie si sameho seba este nema
sformovane, to prichadza spolocne s poznavanim okoliteho sveta a
tiez svojho vlastneho tela. S rozvijanim svojej osobnosti si
pomaly zacina vsimat rozdiely medzi pohlaviami, z coho plynie aj
nutnost sebaidentifikacie s tym ktorym pohlavim a zaroven
vedomie odlisnosti (diferenciacie) od opacneho pohlavia. Vedomie
vlastneho "muzstva alebo zenstva" a jeho akceptovanie aj zo
strany rodicov hra velku ulohu v dalsom zivote dietata.
Deti v obdobi do 5-6 rokov zivota, teda v case vytvarania
sexualnej identity nesexualnym sposobom, su mimoriadne citlive na
vztahy medzi rodicmi, ktori su pre nich zdrojom potvrdzovania seba
samych. Absencia vzajomneho citoveho kontaktu rodicov medzi sebou
ovplyvni aj vztah dietata k nim. V individualnom vztahu rodicia
nevedome hladaju podporu, porozumenie a pocit bezpecia u dietata,
ktore im vsak takuto oporu nedokaze poskytnut. Taketo
tendencie mozno pozorovat najma u zien, ktore si nevedomky
svojim prilis intimnym vztahom k dietatu (hlavne k chlapcovi)
kompenzuju nenaplnenu potrebu lasky z muzovej strany. 

V takomto nezdravom vztahu je tazke rozvinut svoju autonomiu a
sexualnu identitu. Tiez otec, nemajuci dobry citovy vztah so
svojou zenou, sa castejsie stava lahostajnym a citovo chladnym
aj k detom, coho dosledkom su citove a sexualne problemy deti
v obdobi dospievania tak u chlapcov, ako aj u dievcat. Tiez trvala
nepritomnost jedneho z rodicov je zaradovana ako jeden z
faktorov ovplyvnujucich sexualnu orientaciu. Akekolvek
zneuzitie dietata, ci ide o sexualne, fyzicke, mentalne alebo
emocionalne moze tiez sposobit zmatenie v oblasti sexualnej
orientacie, a to najma v obdobi medzi 9. az 14. rokom, ktore je
obdobim silnych emocionalnych napati. Neakceptovanie pohlavia
dietata a snaha vychovavat ho v inej sexualite, nez mu je
vlastna, prispieva nemalym podielom k hlbokym traumam nielen v
sexualnej oblasti, ale aj v celom jeho osobnom vyvoji.
V case dospievania aj heterosexualne orientovani mladi ludia
niekedy prezivaju isty prechodny stupen pritazlivosti k
rovnakemu pohlaviu. Casto vsak nejde o sexualnu pritazlivost,
a uz vobec nie o definitivnu homosexualnu orientaciu. Vyskumy v
USA uvadzaju, ze az 30% dospievajucich chlapcov sa nachadza v
urcitom zmatku a neistote ohladom svojej orientacie. Posudzovanie
a nevhodne hodnotenie tychto stavov (pre dospievanie prirodzenych)
moze posunut mladeho cloveka smerom k homosexualnej aktivite.
Taketo obdobie zmatku prezivaju vyraznejsie ti, u ktorych
potreby lasky z detstva neboli nejakym sposobom naplnene.
Vynarajuca sa sexualna tuzba tento deficit vztahov z detstva
castokrat prekryje a dospievajuci mlady clovek hlada vnutorne
naplnenie pomocou pohlavnej aktivity. Muz hlada nenaplnenu lasku
svojho otca prostrednictvom inych muzov a zena lasku svojej matky
prostrednictvom inych zien. Manifestuje sa tu, sama o sebe
legitimna, tuzba po naprave porusenych ci chybajucich
vztahov.
Nemozno nespomenut aj vplyv masovokomunikacnych prostriedkov ci
kulturnych predstaveni. Zaplavuju svet, v ktorom zijeme,
mnozstvom reklamnych sotov, videoklipov alebo filmov, podla
ktorych by sa mali stat vsetky senzacie sucastou nasej
zivotnej skusenosti. Chvalia homosexualne spravanie, bezuzdne
ospevuju sex a posobia, ze sa mu vseobecne priznava prehnana
ucta.

Biologicke vysvetlenia vzniku homosexuality a vysvetlenia
psycho-socialne su casto stavane proti sebe do opozicie. Nie
zriedka v tuzbe dokazat absolutnu nevratnost alebo naopak
moznu zmenu homosexualneho stavu. 

Biologicky vyvin trva aj v obdobi po narodeni a psychologicka
atmosfera v rodinnom a sirsom spolocenstve ovplyvnuje vyvin
dietata uz v case jeho formovania sa v tele matky. Preto sa zda
serioznejsie hovorit o vzajomnej interakcii, vzajomnom posobeni
biologickych a psycho-socialnych faktorov na vznik homosexualnej
orientacie a nie davat ich do protikladnych pozicii. Priciny
vzniku homosexuality sa vsak lisia z pripadu na pripad a tak k
tejto teme musime pristupovat s vedomim komplexnosti ludskej
sexuality ako takej. Mozno sa domnievat, ze biologicka
predispozicia by mohla byt akymsi zamkom a psychologicke faktory
klucom, ktory ho odomyka. Stale vsak nie sme schopni
rozlisit, ako medzi sebou geneticke, hormonalne a psychologicke
faktory posobia. Z tohto dovodu nemozeme otazku vplyvu prirody
verzus vplyvu prostredia uzavriet.


John Bunyan Cesta putnika
------------------------------------------------------------------

AKO TREBA ROZUMIET KNIHE.

Vsetko, co je tu napisane, su obrazy zo zivota krestana od
chvile, ked sa Slovom Bozim (Knihou, Sv. Bibliou) prebudi zo
svojich hriechov a zatuzi po zachrane svojej duse, az po jeho
vitazne doputovanie do Noveho Jeruzalema. Najprv uteka z
hriesneho sveta, ale skoro prichadzaju na neho rozne a velke
pokusenia; no, suc verny, prebori sa cez vsetky tazkosti a
nakoniec dosiahne svoj ciel, smrtou (rieka) prechadza do slavy
svojho Pana, kde uz niet ani smrti ani nicoho poruseneho, kym
ti, ktori miluju hriesny svet, pokrytci a samospravodlivi, ked
sa aj niekedy vzchopia, predsa len opustaju cestu zivota,
odchadzaju spat a tak sa vrhaju do vecneho zatratenia.
Bunyan to vsetko podava ako sen; ale je to v obrazoch podana
skutocnost.

KAPITOLA I.

Putujuc pustou tohoto sveta prisiel som na iste miesto, kde bola
jaskyna  a tam som si lahnul spat. A jako som spal, snival sa mi
zvlastny sen. A v svojom sne som videl muza, obleceneho v
handrach (Iz. 64,6.), ktory stal na istom mieste, suc tvarou
odvrateny od svojho domu; v ruke mal akusi knihu a na chrbate
velike bremeno (Zalm 38,5.). A hladiac videl som, ze otvoril knihu
a cital v nej. A jako tak cital, pustil sa do placu a triasol sa
jako osika. A nemozuc sa dalej zdrzat, dal sa bedakat a
vykriknul zalostne: "Co mam cinit?" (Sk. 2, 37; 16, 30. Rim.
7, 24.).
V takomto dusevnom stave siel domov a premahal sa pred svojou
zenou a pred svojimi detmi - tak dlho, jako sa dalo, - aby
nespozorovali jeho trapenia. Ze vsak jeho nepokoj bol cim dalej,
tym vacsi, nedalo mu dlho mlcat, preto konecne zveril sa
svojej zene a svojim detom a takto im pocal vravet "O, moja
draha zena, i vy, moje mile deti, musim vam povedat, ze je uz
po mne, po vasom vernom priatelovi, lebo akesi bremeno ma hrozne
tlaci, a co viac, cele urcite som sa dozvedel, ze toto nase
mesto bude spalene ohnom z neba, pri com my vsetci, i ja i ty,
moja mila zena, i vy, moje drahe deti, biedne zahynieme, iba ak by
sme nejako unikli a tak sa zachranili. Doteraz vsak nevidim k tomu
ziadnej moznosti." 
Tie slova velmi zarazili a znepokojili jeho pribuznych, avsak nie
preto, ze by boli verili tomu, co im hovoril, ale preto, ze sa
domnievali, ze dostava akesi chorobne napady a ze bluzni. A tak
domnievajuc sa, ze spanok upokoji jeho mysel, a kedze sa prave
blizila noc, vpravili ho do postele tak rychle, ako len mohli. Ale
noc mu bola tak trapna, jako den. 

A preto na miesto toho, aby bol spal, stravil celu noc bez
odpocinku, vzdychajuc a placuc (Zalm 6,7;38,10.). A ked sa
rozodnilo, pytali sa ho, ako sa ma? A on im povedal: "Mam sa
horsie a horsie." Aj im zase zacal hovorit ako predosleho
dna, ale oni sa pocali zatvrdzovat a tiez sa domievali, ze
svojim hrubym chovanim sa a svojou zamracenostou musia zapudit
jeho trudne myslienky, a tak sa mu raz smiali, raz mu zase somrali
a zase niekedy si ho vobec nevsimali. A preto sa zacal utahovat
do svojej komorky, kde sa za nich modlil (Mat 6,6.) a lutoval ich a
kde tiez sam nad sebou kvilil. A tiez rad chodil samotny po
poli, kde cital alebo sa modlieval. A takto stravil niekolko dni.
A jedneho dna som videl, ako tak chodil po poli, ze cital v
svojej knihe, - ako to obycajne robieval  - a bol velmi utrapeny a
zdeseny a citajuc vypukol v plac, ako bol uz predtym urobil, a
volal: "Co mam cinit, aby som bol spaseny?!" (Sk. 16,31.). A
taktiez som videl, ze pozeral na tuto i na onu cestu, ako keby sa
bol chcel pustit do behu. No, predsa len stal, lebo - ako som
pozoroval - nevedel, ktorou cestou sa pustit. A vtedy som videl, ze
akysi muz, menom Evanjelista, blizi sa k nemu a pyta sa ho:
"Preco tak zalostne volas?" 
A clovek odpovedal: "Pane, vyrozumievam z knihy tu v mojej ruke,
ze som odsudeny na smrt (5. Mojz. 27,26; Gal. 3,10.), a potom ze
bude sud (Zid. 9,27.). A citim, ze nie som ani ochotny zomriet
ani suci postavit sa pred sud" (Job 16,21; Ezech. 22,14; Mal.
3,2.). Vtedy riekol Evanjelista: "Preco nie si ochotny zomret,
ked sprevadza tento zivot tak mnohe zlo?" A clovek odpovedal:
"Preto, lebo sa obavam, ze bremeno, ktore je na mojom chrbate,
ma hlbsie stlaci, ako je hrob, a ze sa prepadnem do pekla (Iz.
30,33.). A, pane, ak nie som suci ist do vazenia, vtedy ani nie som
suci ist pred sud a odtial ta, kde mam niest rozsudok. Nuz,
tieto myslienky ma desia, a preto kricim."
Na to mu povedal Evanjelista: "Jestli je to s tebou tak, preco
potom meskas a stojis?" A on odpovedal: "Preto, lebo neviem,
kam ist." Vtedy mu dal pergamenovu listinu, na ktorej bolo
napisane: "Utec buducemu hnevu!" (Mat. 3,7; Jer. 51,6; 2. Kor.
6,17; Luk. 3,7.). Ked precital clovek slova, pozeral bazlivo a
spytavo na Evanjelistu a povedal: "Kam mam utiect?" Vtedy
povedal Evanjelista, ukazuc prstom za velmi siroke pole: "Ci
vidis tamtu Tesnu Branu?"  A clovek povedal: "Nevidim." A
vtedy mu zase povedal tamten: "Ci vidis tam to ziariace
svetlo?" A on povedal: "Zda sa mi, ze vidim." A nato mu
povedal Evanjelista: "Toho svetla nepusti z oka a bez priamou
cestou ku nemu a tak uvidis branu. 

A ked budes na nu klepat, povedia ti, co mas robit."
A tak som videl v svojom sne, ze sa clovek dal do behu. No, este
nebol odbehol iba nejaky kusok cesty, len spozorovala to jeho zena
a deti a zacali za nim kricat a volat, aby sa vratil (Luk.14,26.
1; Kor. 4,9,10.). Ale clovek si prstami zapchal usi a bezal dalej,
volajuc: "Zivot! Zivot! Vecny zivot!" Ani sa neobzrel, ale
utekal priamo rovinou (1. Mojz. 19,17; Luk. 9,62.). I susedia
vybiehali videt, ako bezi. A ako tak bezal, niektori sa mu
vysmievali, niektori mu hrozili a niektori za nim kricali, aby sa
vratil. A dvaja z nich sa rozhodli, ze ho, ked inace nebude
chcet, nasilim spat dovedu. Jeden sa menoval Vzpurny a druhy
Povolny. Teraz uz bol clovek ubehol od nich hodny kus. Ale
kedze boli rozhodnuti prenasledovat ho, co aj urobili,  tak ho za
kratky cas i dohonili. Vtedy im povedal clovek: "Mili susedia,
naco ste prisli?" A oni riekli: "Na to sme prisli, aby sme ta
prehovorili, aby si sa s nami vratil." Ale on povedal:
 "To nemoze byt nijakym cinom. Vy byvate - tak im povedal - v
Meste Skazy, kde som sa i ja narodil. A zomruc tu prv alebo neskor,
zapadnete hlbsie, ako je hrob, na miesto, ktore hori ohnom a
sirou. Upokojte sa, mili susedia, dajte si povedat a podte so
mnou." 
"Coze?" namietol Vzpurny. "Opustit svojich priatelov, svoje
pohodlie a svoje rozkose?!" "Ano", vravel Krestan - lebo to
bolo jeho meno - "lebo vsetko, co by ste opustili,
neni hodno ani to len porovnat s niecim malo z toho, coho sa ja
nadejem a comu sa ja mam tesit. A ak chcete so mnou ist,
presvedcite sa, ze dobre sa budete mat jako ja, lebo tam, kam ja
idem, je vsetkeho hojnost (Luk. 15,17.). Podte a skuste moje
slova!"
Vzpurny: "A co ze su to ake veci, ktore to hladas, a kvoli
ktorym opustas cely svet, len aby si ich obsiahol?"
Krestan: "Hladam dedicstvo neporusene a neporusitelne,
neposkvrnene a neposkvrnitelne a neuvadnutelne, ktore je
odlozene v nebesiach (1. Petr. 1,4.; Zid. 11,16.) a je tam
bezpecne, aby v urceny cas dane bolo tym, ktori ho snazne
hladaju (Zid. 13,14.). Ak chces, precitaj si to sam tu v mojej
knihe."
Vzpurny: "Pah!" riekol Vzpurny, spraviac opovrzlivy posunok.
"Ta s tvojou knihou! Ci chces ist spat s nami alebo nie?"
Krestan: "Nie, nie ja", povedal Krestan, "lebo som polozil
ruku na pluh." (Luk. 9,62.).
Vzpurny: "Tak pod, sused Povolny, vratme sa a podme domov bez
neho. Su ludia s pomatenymi hlavami, ktori, ked si nieco vezmu
do hlavy, mudrejsi su v svojich ociach ako sedem takych, ktori
vedia, co preco robia."
Povolny: "Nevrav tak!" riekol Povolny. 

"Ak je to pravda, co hovori dobry Krestan, vtedy je to, za cim
on ide, lepsie ako co my mame. Moje srdce je nachylne ist s
mojim susedom."
Vzpurny: "Co, este i viac takych blaznov? Posluchni mna a
pod so mnou spat! Kto vie, kam ta taky pomatenec zavedie! Pod 
zpat, pod spat a bud mudry!"
Krestan: "Nie, ale ty len pod so mnou, sused Povolny. Tam
skutocne dostat veci, o jakych som hovoril, a este o mnoho
slavnejsie. Ak neveris, tu citaj v tejto knihe a vedz, ze
pravdivost toho vsetkeho, co je tam povedane, potvrdena je krvou
toho, ktory je jej povodcom" (Zid. 9,17.; 10,22.; II. Petra
1,19.).
Povolny: "Nuz tedy, sused Vzpurny", riekol Povolny,
"prichadzam k rozhodnutiu, ze predsa len tusim pojdem s tymto
dobrym clovekom a budem zdielat jeho osud. Lez, mily druhu,"-
odvetil Krestanovi - "ci znas cestu na to ziadostive
miesto?"
Krestan: "Dostal som upravu od cloveka, ktory sa vola
Evanjelista, aby som sa ponahlal k istej malej brane, ktora je
pred nami, a tam vraj dostaneme o ceste dalsieho potrebneho
poucenia."
Povolny: "Podme teda, dobry sused, a nemeskajme!" A tak sli
spolu a Vzpurny povedal:
"A ja sa vratim domov a nechcem byt druhom takych zavedenych a
fantastickych ludi."

KAPITOLA II.

A videl som v svojom sne, ze ked odisiel Vzpurny spat, Krestan
a Povolny pokracovali v rozhovore iduc rovinou a takto spolu
hovorili:
Krestan: "Tak, sused Povolny, ako sa mas? Som rad, ze si sa
dal nahovorit ist so mnou. A keby Vzpurny bol pocitil, tak ako som
ja pocitil moc a strach veci, ktore sa ovsem teraz este nevidia,
viem, ze ani priam on by nam nebol tak lahkomyslne obratil
chrbat."
Povolny: "A noze tedy, sused Krestan, ked sme tu len sami
dvaja, povedz mi obsirnejsie o tom, ake su to veci, za ktorymi
ideme, a jako ich obsiahneme?"
Krestan: "Su to bozske veci, ktore lepsie mozem myslou
pochopit ako jazykom vypovedat. No, predsa, kedze si ich ziadas
poznat, precitam ti o nich v svojej knihe."
Povolny: "A ci myslis, ze slova tvojej knihy su skutocne
pravda?"
Krestan: "Ano, cele iste, lebo kniha ma povod od toho, ktory
nemoze klamat." (Tit. 1,2; Zid. 6,18; 4. Mojz. 23,19; Jan
3,33; 17,17.).
Povolny: "Dobre tedy, a jake su to veci?"
Krestan: "Je to nekonecne kralovstvo, a dostaneme vecny
zivot, aby sme mohli na veky byvat v tom kralovstve"  (Jan
10,28.).
Povolny: "Dobre a co este?"
Krestan: "Dostaneme tam koruny a slavu a rucho, v ktorom sa
budeme skviet ako slnce na nebeskej oblohe" (II. Tim. 4,8; Zjav.
3,5;  Mat. 13,43; I. 

Petra 5,4; 1,4.).
Povolny: "Ach, to je velmi krasne; a co este?"
Krestan: "Tam nebude viac placu ani bolesti, lebo majitel toho
miesta zotrie kazdu slzu s nasich oci" (Iz. 35,10; Zjav.
7,16-17; 21,5.).
Povolny: "A aku tam budeme mat spolocnost?"
Krestan: "Tam budeme so serafinmi a cherubinmi, s tvormi, ktore
ti svojim bleskom oslepia oci, ked sa na ne pozries. A tam sa
tiez zides s tisicami a s desattisicami tych, ktori nas ta
predisli (Zjav. 5,11.). A neni ani jedneho medzi nimi, ktori by
nam nieco zleho urobil, ale vsetci su plni lasky a svati.
Vsetci chodia pred oblicajom Bozim a stoja v Jeho pritomnosti a
su prijemni az na veky. Skratka, uvidime tam starcov s ich
zlatymi korunami (Zjav. 4,4), uvidime tam svatych panencov s ich
zlatymi harfami (Zjav. 14,1-5); uvidime tam muzov a zeny, ktorych
svet rozsekal na kusy, upalil, dal roztrhat a pozrat divej zveri,
dal potopit vo vodach - preto, ze milovali Pana toho miesta (Zjav.
11,35-37). No, teraz sa tam vsetci dobre maju a odiati su
nesmrtelnostou ako ruchom" (2. Kor. 5,2, 4; Zjav. 3,5).
Povolny: "Velmi krasne; clovek je uneseny, ked to len
pocuje. Lez ci je to aj mozne dosiahnut, a akym sposobom sa
toho staneme ucastni?"
Krestan: "To povedal Pan, vladca tej krajiny, a dal to zapisat
tu do tejto knihy. A suma toho je: ak to skutocne budeme chcet mat,
vsetko nam to da ochotne a zadarmo." (Jan 6,37; 7,37; Zjav.
21,6; 22,17; Jak. 1,6; Iz. 55,1-2.).
Povolny: "Pekne, moj dobry kamarat; som rad, ze pocujem
take veci. A tak len pod, zrychlime svoj krok!"
Krestan: "Ja nemozem ist tak rychle, ako by som chcel, lebo ma
hati bremeno, ktore je na mojom chrbate."
A potom som videl v svojom sne, ze prave ked dokoncili rozhovor,
priblizili sa k jakemusi velmi spinavemu bahnu, ktore sa
rozprestieralo naprostred roviny, a oni nedajuc pozor razom obaja
upadli do mociara. Meno toho bahna bolo Zufalstvo. Tak sa tam
nejaky cas valali a zalostne sa domazali. A Krestan, kedze
bolo na jeho chrbate bremeno, zacal zapadat do bahna.
Povolny: Teda povedal Povolny: Ha, sused Krestan, kde ze si to
teraz?"
Krestan: "Ja skutocne sam neviem", odpovedal Krestan.
Povolny: Na tom sa Povolny zacal pohorsovar a nahnevany
povedal svojmu kamaratovi: "Ci je toto blaho, o ktorom si mi to
teraz cely cas a celou cestou rozpraval? Ked sa nam hned na
pociatku tak zle vedie, co potom mozeme vsetko ocakavat, kym
prideme na koniec svojej cesty?! Len nech sa mi podari uniknut so
zivotom, mozes si mat sam tu peknu zem." A s tym sebou
zufale raz-dva trhol a vyviazol z bahna na stranu, ktora bola
najblizsie k jeho domovu. 

A tak odisiel, a Krestan ho nikdy viac nevidel.
A tak Krestan, suc takto opusteny, samotny sa valal v bahne
Zufalstva. No, predsa len vynalozil vsetku svoju silu na to, aby sa
dostal von na tu stranu bahna, ktora bola najdalej od jeho domova a
najblizsie k onej Tesnej Brane. Ale akokolvek sa clovek namahal,
nemohol sa von dostat, lebo mu prekazalo bremeno, ktore bolo na
jeho chrbate. No, videl som v svojom sne, ze prisiel k nemu akysi
muz, ktoreho meno bolo Pomoc, a pytal sa ho: "Co tu robis?"
Krestan: "Pane", povedal Krestan, "isty muz menom
Evanjelista, mi kazal ist touto cestou, ktory ma tiez upravil ku
tamtej brane, aby som unikol buducemu hnevu, a iduc ta upadnul som
sem."
Pomoc: "Ale preco si si nedal pozor na kroky?"
Krestan: "Strach ma tak prenasledoval, ze som utekal najkratsou
cestou a tak som upadol do bahna."
Pomoc: "Teda", povedal Pomoc, "podaj mi ruku!" A tak mu podal
ruku, a on ho vytiahol a postavil na pevnu podu a povedal mu, aby
siel svojou cestou.
A vtedy som pristupil k tomu, ktory ho to vychvatil, a povedal som:
"Pane, preco nenapravia toho miesta, aby ubohi putnici mohli
bezpecnejsie tade ist, ked uz raz tade vedie cesta z Mesta Skazy
ku tamtej brane?" A on mi na to riekol: "Toto spinave bahno je
miesto, ktore sa neda napravit. Je to stoka, kam stale steka
spina a kal, ktory sprevadza usvedcenie o hriechu, a preto sa aj
menuje bahnom Zufalstva. Lebo ked sa hriesnik prebudi a vidi
svoje zahynutie, povstavaju v jeho dusi mnohe obavy a pochybnosti
a ochabujuca neistota, a to vsetko sem steka, a to je pricina,
preco je poda taka zla. Nema v tom zaluby Kral, aby miesto
zostalo take zle. A uz i jeho robotnici navodom dozorcov Jeho
Velicenstva vyse tisic seststo  rokov boli zamestnani s tymto
kuskom zeme, ak by sa to len vraj dalo nejako napravit (Iz. 58,12).
Ano, dla mojho vedomia", riekol, "bolo tu uz pohltene
najmenej 20.000 vozov nakladu, ale co hovorim, na miliony
najlepsieho poucenia, ktore bolo za vsetkych cias a zo
vsetkych krajov Kralovych panstiev sem dopravene, len ak by sa
to nejakym cinom dalo napravit. A ludia, ktori sa do toho
rozumeju, hovoria, ze to bol co len mozne najlepsi material
napravit miesto. Ale ono je len vzdy bahnom Zufalstva a bude nim,
i ked urobia vsetko, co mozu.
Je sice pravda, ze navodom a z rozkazu Vydavatela zakona su
zrovna stredom bahna polozene dobre a pevne stupaje. 

Ale v taky cas, ked vymieta bahno vela svojho kalu, co stava sa
vtedy, ked sa ma zmenit pocasie, stupaje tazko vidiet, alebo ak
aj su viditelne, ludia dostavaju zavrat a stupaju vedla a
potom sa mazu v blate akoby naschval, napriek tomu, ze su tam
stupaje. No, poda je dobra, akonahle sa raz prejde branou."
A potom som videl v svojom sne, ze medzi tym casom Povolny zase
prisiel domov. A tak ho prisli navstivit jeho susedia, a jedni ho
chvalili, ze mudre urobil, ze sa vratil a ini ho nazyvali
blaznom, ze sa bol odvazil ist s Krestanom tak nebezpecnou
cestou. A zase ini sa mu vysmievali hovoriac, ze je zbabelec, a
hovorili: "Keby som sa raz bol dal do toho, nebol by som byval
taky podly, aby som sa bol vratil pre trochu malichernych
obtiazi." A tak sedel medzi nimi Povolny a plazil sa. No,
konecne sa zase osmelil, a naposledy vsetci presli k inemu
predmetu a pocali vysmievat uboheho Krestana za jeho chrbtom.
Tolko, co sa tyka Povolneho.

KAPITOLA  III.

A teraz Krestan kracajuc osamely zazrel kohosi v diali a videl,
ze patricny ide k nemu krizom cez pole. Zisli sa zrovna tam, kde
sa ich cesty krizovali. Panovi, s ktorym sa tu zisiel, bolo meno:
Svetsky Mudrak, ktory byval v meste, zvanom Opatrnost Tela. Je to
velke a ludnate mesto, v samom susedstve mesta, z ktoreho vysiel
Krestan. Clovek uz bol o Krestanovi cosi pocul. Lebo Krestanov
odchod z Mesta Skazy bol narobil mnoho ruchu, a vela sa o nom
hovorilo, a to nielen v meste, v ktorom byval, ale zacinalo to byt
aj na niektorych inych miestach vseobecnym predmetom rozpravania.
Nuz tedy, pan Svetsky Mudrak majuc o Krestanovi akusi znamost
a vidiac jeho namahavy chod a pozorujuc jeho vzdychy a zarmutok a
tomu podobne, hned vedel, koho ma pred sebou, a takto sa dal s nim
do reci:
Svetsky Mudrak: "Kde ze, kde, moj kamarat? Kde ides tak
obtiazeny?"
Krestan: "Veru obtiazeny a zda sa mi, ze obtiazenejsi nez
vobec kedy ktore stvorenie bolo. A ked sa ma pytate, kam idem,
nuz poviem vam, pane. Idem tam k tej Tesnej Brane, ktora je tamto
predo mnou. 

Lebo tam vraj - tak mi bolo povedane, - tam ma upravia na cestu, na
ktorej budem zbaveny svojho tazkeho bremena."
Svetsky Mudrak: "A ci mas zenu a deti?"
Krestan: "Ano, ale som tak obtiazeny bremenom, ze sa im
nemozem radovat ako predtym, ba zda sa mi, ako by som ich
nemal."
Svetsky Mudrak: "A ci ma posluchnes, ak ti dam dobru radu?"
Krestan: "Ak je dobra, posluchnem, lebo prave dobru radu velmi
potrebujem."
Svetsky Mudrak: "Tak by som ti radil, aby si sa co
najrychlejsie zbavil svojho bremena, lebo skor nebudes mat v
mysli pokoja, ani sa prv nebudes moct tesit dobrodeniam
pozehnania Bozieho, ktorymi ta obdaril."
Krestan: "Prave to je to, co hladam, zbavit sa svojho
tazkeho bremena, ale sam sa ho nemozem sprostit ani niet nikoho
v nasom kraji, kto by ho mohol snat z mojich pliec. A preto idem
touto cestou, jako som vam povedal, aby som bol sprosteny svojho
bremena."
Svetsky Mudrak: "Kto ti kazal ist touto cestou, aby si bol
zbaveny svojho bremena?"
Krestan: "Muz, ktory sa mi zdal byt ktosi velmi veliky a
ctihodny a ktory sa menoval, ako sa pamatam, Evanjelista."
Svetsky Mudrak: Pocujuc Svetsky Mudrak tieto slova skarede
zaklial a povedal: "To je zla rada! Niet nebezpecnejsiej a
namahavejsej cesty na svete ako je ta, ktorou ta upravil, a
presvedcis sa o tom, ak sa budes drzat jeho rady. A ako
pozorujem, uz si aj nieco z toho skusil, lebo vidim na tebe blato
Bahna Zufalstva. A to bahno je iba zaciatok strasti, ktore
sleduju tych, ktori idu touto cestou. Pocuj mna, som starsi
ako ty. Co ta stretne na ceste, ktorou ides, je unava, bolest,
hlad, nebezpecenstva, nahota, mec, levi, draci, tma a jednym
slovom - smrt, a kto vie, co este! A to vsetko je pravda,
dokazana mnohymi svedectvami. A preco by sa mal clovek tak
lahkomyslne uvrhnut do takeho nebezpecenstva posluchnuc
cudzinca?"
Krestan: "Dobre, pane; ale bremeno na mojom chrbte mi je o mnoho
strasnejsie ako vsetko to, co ste spomenuli, ano, zda sa mi, ze
by som nic nedbal, nech by ma cokolvek stretlo na ceste, len keby
som mohol dojst oslobodenia od svojho bremena."
Svetsky Mudrak: "Ako si prisiel najprv k svojmu bremenu?"
Krestan: "Citanim tejto knihy."
Svetsky Mudrak: "To som si myslel. Povodilo sa ti ako inym
slabym ludom, ktori pletuc sa do veci, ktore su pre nich
privysoke, nahle upadli do sialenstva, ako je tvoje, ktore nielen
ze robi muzov nemuznymi, ako to aj u teba pozorujem, ale ich aj
zenie k zufalym a odvaznym dobrodruzstvam, len aby cosi
dosiahli, ale sami nevedia, co."
Krestan: "Ja viem, co chcem: je to ulava od mojho bremena."
Svetsky Mudrak: "Ale preco chces hladat ulavu toutou cestou
vidiac, ze su na nej tak mnohe nebezpecenstva? Zvlast - len
keby si mal trpezlivost ma vypocut! - ked ta mozem poucit,
ako dosiahnes, po com tuzis, bez nebezpecenstiev, do ktorych sa
na tejto ceste uvrhnes. Ano, prostriedok je po ruke. A okrem toho,
dokladam, ze namiesto spomenutych nebezpecenstiev najdes mnoho
bezpecnosti, priatelstva a spokojnosti."
Krestan: "Prosim vas, pane, zjavte mi to tajomstvo!"
Svetsky Mudrak: "Dobre teda. Vidis tamtu dedinu (a dedina sa
vola Statocnost), tam byva isty pan, ktory sa vola
Zakonnost. Je to velmi sudny pan a slovutny, ktory vie pomoct
ludom od bremien, ako je tvoje a snat ho z ich pliec. 


A kedze mi bolo povedane, ze touto branou ta vedie cesta, nuz
rad by som vediet, pane, ci ste ochotny vpustit ma dnu?"
Dobroprajny: "Som ochotny zo srdca", riekol otvoril branu.
A ked vchadzal Krestan, clovek ho rychle postrcil. A ked sa
Krestan pytal, co to znamena, povedal mu: "Nedaleko tejto
brany je postaveny pevny hrad, ktoreho velitelom je Belzebub,
odkial on i ti, ktori su s nim, strielaju sipy do tych,
ktori prichadzaju k tejto brane, aby ak by bolo mozne zomreli
prv, nez by mohli vstupit do brany."
Vtedy povedal Krestan: "Radujem sa i trasiem sa." A ked potom
vosiel, pytal sa ho clovek od brany, kto mu sem ukazal cestu?
Krestan: "Evanjelista mi kazal ist sem a klepat - ako som aj
urobil - a riekol, ze vy, pane, mi poviete, co mam robit."
Dobroprajny: "Otvorene dvere su pred tebou, a nikto ich nemoze
zavriet" (Zjav. 3,8).
Krestan: "Teraz zacinam zat dobrodenia svojej odvahy."
Dobroprajny: "Ale ako je to, ze sam ides?"
Krestan: "Lebo ziaden z mojich susedov nevidel svojho
nebezpecenstva, ako som ja svoje videl."
Dobroprajny: "Ci niekto z nich vedel o tom, ze sem ides?"
Krestan: "Ano, moja zena a moje deti ma hned videli a volali za
mnou, aby som sa vratil. Aj niektori z mojich susedov stali
kriciac a volajuc, aby som sa vratil. Ale ja som si prstami zapchal
usi a siel som svojou cestou."
Dobroprajny: "Ale ci nikto z nich nesiel za tebou prehovorit
ta, aby si sa vratil?"
Krestan: "Ano, obidvaja, Vzpurny a Povolny; ale ked videli,
ze ma neprehovoria, Vzpurny sa vratil nadavajuc mi; ale Povolny
isiel so mnou kusok cesty."
Dobroprajny: "Nuz a preco neprisiel az sem?"
Krestan: "Sli sme skutocne spolu, az sme prisli k bahnu
Zufalstva, do ktoreho sme aj nahle a znenazdania upadli. Tu stratil
moj sused Povolny odvahu a nechcel sa odvazit dalej. Preto
dostanuc sa zase von na stranu, ktora bola najblizsie k jeho
domovu, riekol mi, ze si mozem mat sam i za neho tu krasnu zem.
A tak sme sa rozisli; on siel za Vzpurnym a ja ku tejto brane."
Dobroprajny: Vtedy vetil Dobroprajny: "Hej, ubohy clovek, ci
mu je nebeska slava tak malo hodna, ze ju neceni ani tolko, aby
sa odvazil a podstupil pre nu niekolko tazkosti?"
Krestan: "Ano, pravda je, co som povedal o Povolnom a keby som
mal aj o sebe povedat celu pravdu, bude sa videt, ze nie som
lepsi od neho. Lebo je sice pravda, ze on siel spat do svojho
domova, ale i ja som sa odvratil a siel som cestou smrti, zvedeny
suc ta telesnymi dovodmi akehosi pana Svetskeho Mudraka."
Dobroprajny: "Co nepovies! Teda i ten sa s tebou zisiel a chcel,
aby si hladal ulavu u pana Zakonnosti. Obidvaja su veliki
klamari. Ale ci si ozaj prijal jeho radu?"
Krestan: "Veru prijal, nakolko som smel. 

Isiel som vyhladat pana Zakonnost, az ked som prisiel pod
vrch, ktory stoji pri jeho dome a zdalo sa, ze sa mi zvali na
hlavu, to ma primalo zastat."
Dobroprajny: "Ten vrch uz bol mnohym smrtou, aj bude este
mnohym. Dobre, ze si unikol, lebo inac by ta bol rozdrvil."
Krestan: "Veru skutocne neviem, co by sa tam bolo so mnou stalo,
keby sa stastnou nahodou zase nebol so mnou zisiel Evanjelista
vtedy, ked som stal v najvacsich uzkostiach, raz nevediac, co
si pocat. Bolo to Bozie milosrdenstvo, ze zase prisiel za mnou,
lebo inac by som nikdy nebol sem prisiel. No, teraz som uz tu,
taky, aky som, ale pravda skor hoden zomriet tam pod tym vrchom
ako takto stat a hovorit so svojim panom. No, jaka to milost
pre mna, ze napriek tomu dovolene mi je sem vstupit!"
Dobroprajny: "Nenamietame nicoho proti nikomu, hoci aj ten a onen
popachali vsetko to, co popachali prv, nez sem prisli. Nikto
nebude vyvrhnuty, kto pride. Preto, mily Krestan, pod so mnou
kusok cesty a poucim ta o ceste, ktorou musis ist. Hlad tu
pred sebou - ci vidis tuto uzku cestu? To je ta cesta, ktorou
musis ist. Nasypana je a vysliapana patriarchami, prorokmi,
samym Kristom a jeho apostolmi a je rovna jako snura. Tou cestou
musis ist" (Jan. 14,6; Iz. 30,21; 5. Mojz. 5,32.).
Krestan: "Ale ci tam niet odbociek alebo okluk, pre ktore by
neznamy mohol stratit svoju cestu?"
Dobroprajny: "Ano, od cesty odraza sa mnoho ciest, ale tie su
vsetky krive a siroke; no, pravu cestu od prevratenej rozoznas
tak, ze jedine prava cesta je priama a uzka" (Mat. 7,13.).
Potom som videl v svojom sne, ze Krestan sa i jeho pytal, ci by mu
nemohol pomoct od jeho bremena, ktore bolo na jeho chrbate. Lebo
doteraz este sa ho nebol mohol sprostit ani ho sam bez pomoci
nijakym cinom nemohol zlozit.
A clovek mu povedal: "Co do tvojho bremena, len ho spokojne nes,
az prides na miesto vyslobodenia; lebo tam samo od seba spadne z
tvojho chrbata."
Vtedy sa vzchopil Krestan, podpasal svoje bedra a chystal sa na
svoju cestu. Dobroprajny mu este povedal, ze v nejakej vzdialenosti
od brany pride k domu Vykladaca na toho dvere ma vraj zaklepat, a
ten ze mu ukaze velike veci. Potom sa odobral Krestan od svojho
priatela, ktory mu prial stastnu cestu.

KAPITOLA  IV.

A tak isiel, az prisiel k domu Vykladaca. 

Tam klepal znovu a znovu, az konecne vysiel ktosi ku brane a
pytal sa, kto je?
Krestan: "Pane, som pocestny, a isty znamy dobrotiveho pana
tohoto domu mi kazal zastavit sa tu na svoj prospech a tak tedy by
som rad hovoril s domacim panom." Vtedy zavolal pana domu,
ktory prisiel o chvilu za Krestanom a pytal sa ho, co by rad?
Krestan: "Pane, som clovek, ktory ide z Mesta Skazy na vrch Sion,
a clovek, ktory stoji pri brane na pociatku tejto cesty, mi
povedal, ze ak sa tu zastavim, ze mi ukazete velike veci, ktore
mi vraj budu prospesne na mojej ceste."
Vtedy mu riekol Vykladac: "Vojdi dnu! Ukazem ti veci, ktore ti
budu velmi prospesne." Potom rozkazal svojemu sluhovi, aby
zazal sviecku, a Krestanovi povedal, aby ho nasledoval, a tak ho
doviedol do zvlastneho pribytku (chyze) a svojmu sluhovi kazal
otvorit akesi dvere. Ked ich otvoril, Krestan videl obraz istej
velmi vaznej osoby, obraz, ktory visel na stene. Vyzeral takto:
oci mal obratene do neba a v ruke mal najlepsiu knihu na svete,
zakon pravdy bol napisany na jeho rtoch a svet mal za chrbtom.
Stal, akoby s ludmi hovoril a nad jeho hlavou visela zlata koruna.
Vtedy povedal Krestan: "Co to ma znamenat?"
Vykladac: "Clovek, ktoreho predstavuje obraz, je jeden z
tisicich, ktory plodi deti (1. Kor. 4,15.), rodi ich v bolestiach
(Gal. 4,19.) a sam ich chova, ked sa narodia na svet (1. Tes.
2,7.). A ako vidis, ze ma zrak obrateny do neba a ma najlepsiu
knihu v ruke a zakon pravdy napisany na svojich rtoch, to ti
hovori, ze jeho ulohou je poznat a odhalit hriesnikom temne
veci, prave jako ho aj vidis stat, ako by hovoril s ludmi. A
ako vidis, ze svet je zahodeny za jeho chrbat a ze nad jeho
hlavou visi koruna, to ti ukazuje, ze za nic si nepokladajuc veci
tohoto sveta a opovrhujuc nimi (Fil. 3,13.) pre lasku, ktoru ma k
sluzbe svojho Pana, je si isty, ze v buducom svete bude mat za
odmenu slavu." K tomu este dolozil Vykladac: "Obraz som ti
ukazal v prvom rade preto, lebo clovek, ktoreho je to obraz, je
jediny muz, ktoreho Pan miesta, kam ides, opravnil byt tebe za
vodcu vo vsetkych tazkostiach, ktore ta asi stretnu na ceste.
Preto daj dobry pozor na to, co som ti ukazal, a dobre si pamataj,
co si videl, aby si sa nezisiel na ceste s nejakymi ludmi, ktori
by ti predstierali, ze ta dobre povedu, a ktorych cesta predsa len
vedie dolu k smrti."
Potom ho pojal za ruku a zaviedol ho do velmi velikej dvorany, ktora
bola plna prachu, lebo nebola nikdy zametana. Ked sa Krestan
chvilu po nej poobzeral, zavolal Vykladac sluhu, aby zametal. Ked
sluha zacal zametat, prach sa tak zacal virit, ze sa tam
Krestan skoro zadusil. Vtedy povedal Vykladac dievcine, ktora tam
stala, aby doniesla vody a pokropila chyzu. Ked to urobila, chyza
sa vymietla a vycistila az mila vec.
Vtedy riekol Krestan: "Co to znamena?"
Vykladac odpovedal: "Tato dvorana je srdce cloveka, ktory este
nikdy nebol posvateny sladkou milostou evanjelia. Prach je jeho
prirodzeny hriech a jeho vnutorna skazenost, ktora poskvrnila
celeho cloveka. Ten, kto najprv zacal zametat, je zakon. Ale ta,
ktora doniesla vodu a pokropila chyzu je evanjelium. 

A ako si videl, ze akonahle tamten zacal zametat, hned sa prach
tak viril, ze mu nebolo mozne vymiest chyzu, ale ze si sa
prachom skoro zadusil, to ti ukazuje, ze zakon, namiesto aby svojim
posobenim ocistil srdce od hriechu, ho iba ozivuje, dodava mu
sily a rozmnozuje ho v dusi prave tym, ze ho odkryva a zakazuje,
kedze zakon nedava sily udusit hriech" (Rim. 5,20; 7, 5, 6, 9; 
1. Kor. 15,56.).
A zase, ako si videl dievcinu kropit chyzu vodou, na co sa potom
chyza dala vycistit az mila vec, to ti ukazuje, ze ked sa
evanjelium so svojim sladkym a vzacnym vplyvom dostane do srdca,
vtedy, hovorim, zrovna jako si videl dievcinu, ze svojim kropenim
ulozila prach, zrovna tak viera premaha a dusi hriech, robi srdce
cistym a nasledovne aj sucim za pribytok Krala slavy" (Jan
15,3; Ef. 5,26; Sk. 15,9; Rim. 16,25-26;  Jan 14,21-23.).
Dalej som videl v svojom sne, ze ho Vykladac pojal za ruku a
zaviedol do chyzky, kde sedelo dvoje malych deti, kazde na svojom
stolku. Meno starsieho bolo Naruzivy , mladsieho Trpezlivy.
Naruzivy sa videl velmi nespokojny, Trpezlivy vsak velmi
pokojny a tichy. Vtedy sa pytal Krestan, preco je Naruzivy
taky nespokojny? Vykladac mu odpovedal: "Ich vychovavatel chce,
aby na svoje najlepsie veci dockal do zaciatku buduceho roku, ale
on chce mat vsetko hned teraz. No, Trpezlivy je ochotny
cakat."
 Potom som videl, ze ktosi prisiel k Naruzivemu a doniesol mu
vrece pokladov a vysypal ich k jeho noham, ktore to poklady bral
Naruzivy do ruk, kochal sa v nich a vysmieval sa Trpezlivemu. No,
trvalo to iba chvilu, a mily Naruzivy premarnil vsetko, tak
ze mu nic nezostalo, iba handry.
Vtedy povedal Krestan Vykladacovi: "Vyloz mi to jasnejsie!"
A tak mu povedal Vykladac: "Tito dvaja chlapci su figury cize
obrazy. Naruzivy je obrazom ludi tohoto sveta; Trpezlivy je
obrazom ludi sveta buduceho. Lebo jako tu vidis, Naruzivy chce
mat vsetko teraz, tohoto roku, to jest na tomto svete; taki su
ludia tohoto sveta: vsetko svoje dobre musia mat teraz; nevedia
cakat do buduceho roku  (t. j. do buduceho sveta), na podiel
svojeho dobreho. Porekadlo: "Lepsi vrabec v hrsti ako zajac v
chrasti" im plati viac ako vsetky bozske svedectva o dobrom
buduceho sveta. Avsak ako si videl, ze rychle vsetko premarnil a
nezachoval si na teraz nicoho, iba handry, tak to bude so vsetkymi
takymi ludmi na konci tohoto sveta."
Vtedy povedal Krestan: "Teraz vidim, ze Trpezlivy je ozaj mudry
a rozumny a to pre vselico, a najprv preto, ze caka na to
najlepsie a potom aj preto, ze chce mat svoju slavu, ked ini uz
budu mat iba handry."
Vykladac: "Ano, a k tomu este mozes dodat i to, ze slava
buduceho sveta nikdy nepominie (1. Petra 5,4.), kym poklady tohoto
sveta rychle zmiznu (1. Kor. 7,31.). Naruzivy tedy nemal tolko
priciny smiat sa Trpezlivemu preto, ze mal prv svoje dobre. 

Skor sa bude moct smiat Trpezlivy Naruzivemu, lebo si svoje
najlepsie zachoval naposledy. Prvsie musi dat miesto poslednemu,
preto posledne ma svoju buducnost, ale posledne uz neda nicomu
svojho miesta, lebo po nom niet uz nicoho, co by mohlo
nasledovat. A preto ten, kto najprv dostal svoj diel, musi mat
cas, potrovit ho; ale ten, kto ma naposledy svoj diel, musi ho
mat trvale. Preto bolo povedane bohacovi: ?Ty si vzal svoje
dobre vo svojom zivote a Lazar podobne zle; a tak teraz sa on sa tu
tesi, a ty sa mucis?." 
Krestan: "Dla toho pozorujem, ze neni najlepsie ziadat si
terajsie veci, ale radsej cakat na buduce."
Vykladac: "Pravdu si riekol; lebo veci, ktore sa vidia, su
docasne, ale tie, ktore sa nevidia, su vecne (2. Kor. 4,18.).
No, hoci je tomu tak, predsa len vacsina ludi inac zmysla.
Terajsie casne veci a nasa telesna chut su si velmi blizki
susedia; a zase buduce veci a nase telesne zmyslanie su si
navzajom velki cudzinci, a preto sa casne veci a telesna chut
tak rychle spriatelia a si tak dobre rozumeju, a zase preto je medzi
buducimi vecmi a telesnym zmyslanim tak velika priepast."
Potom som videl v svojom sne, ze Vykladac pojal Krestana za ruku a
zaviedol ho na miesto, kde vedla steny horel ohen. A ktosi stal pri
ohni a neprestajne lial do neho mnozstvo vody, aby ho vyhasil. Avsak
ohen horel vyssie a horucejsie.
 Vtedy sa pytal Krestan: "Co to znamena?"
Vykladac odvetil: "Ohen je dielo milosti, konane v srdci. Ten,
kto leje na ohen vodu chcuc ho vyhasit je diabol. Ale ze vidis
ohen napriek tomu horet vyssie a horucejsie, vedz tedy aj
pricinu toho. A tak ho okolo zaviedol za stenu, kde videl cloveka s
nadobou oleja v ruke, z ktoreho aj on neprestajne, avsak tajne,
lial do ohna.
Tu sa pytal Krestan, co to znamena?
Vykladac mu odpovedal: "To je Kristus, ktory neprestajne olejom
svojej milosti udrzuje uz raz zapocate dielo v srdci. Takym
cinom napriek vsetkemu diablovmu namahaniu sa zostavaju duse
Jeho ludu v milosti. A to, ze si videl cloveka stat za stenou a
tak udrzovat ohen, ta uci, ze cloveku, nachadzajucemu sa v
pokuseni, je tazko videt, ako toto dielo milosti je udrzovane v
jeho dusi" (2. Kor. 12,9.).
Aj to som videl, ze ho Vykladac zase pojal za ruku a zaviedol ho na
utesene miesto, kde stal nadherny a statny palac, krasny na
pohlad, ktory ked uvidel Krestan, velmi sa zaradoval. A tiez
videl, ze na vrchu, na streche palaca, prechadzali sa akesi osoby,
ktore boli vsetky oblecene v zlate.
Tu sa pytal Krestan: "Ci ta smieme vojst?"
A Vykladac ho pojal a zaviedol proti dveram palaca. 

A hla, pri dverach stalo mnozstvo ludi, ktori chceli vojst
dnu, ale nesmeli. A zase nedaleko odo dvier sedel aj nejaky clovek
za stolom, ktory mal pred sebou knihu, atrament a pero, aby zapisal
meno toho, kto by mal dnu  vstupit. A tiez videl, ze na ceste,
veducej ku dveram, stalo mnoho muzov v zbroji, a boli rozhodnuti
ublizit a uskodit, ako len mohli, kazdemu, kto by chcel vojst.
To trochu zarazilo Krestana. Ale konecne, ked vsetci ustupili od
strachu pred ozbrojencami, videl Krestan akehosi, na pohlad velmi
hrdinskeho muza, ktory siel a pristupil k zapisovatelovi a
riekol mu: "Zapiste moje meno, pane!" A ked zapisal, videl
cloveka, ze vytiahol svoj mec a polozil si ocelovu prilbu na
hlavu a potom rutil sa smerom ku dveram a vrhol sa na ozbrojencov,
ktori sa besne do neho pustili a smrtelne na neho dobijali. No,
clovek sa nedal zastrasit, ale ukrutne rubal a sekal davajuc v
pravo i v lavo smrtelne rany. A ked tak i dostal i rozdal mnoho
ran tym, ktori sa pokusili zahatit mu do vnutra cestu, presekal
sa cez nich cez vsetkych a predral sa do palaca. Na to bolo pocut
lubezny hlas tych, ktori boli dnu, jako i tych, ktori sa ta
prechadzali na vrchu palaca, a vraveli:

"Vojdi, vojdi do palaca branou,
vitaz, a dostanes vecnu slavu."

A tak vosiel a bol obleceny do rucha, jake mali oni. Tu sa
usmieval Krestan a povedal: "Ba veru, zda sa mi, ze viem, co to
znamena. Ale nech uz teraz idem dalej!"
"Este nie", povedal Vykladac, "az ti ukazem nieco viac, a
potom mozes ist svojou cestou." Tak ho zase len pojal za ruku a
zaviedol do velmi tmavej komory, kde sedel clovek v zeleznej
klietke.
Clovek bol na pohlad velmi smutny; oci mal sklopene k zemi, ruky
zopate a vzdychal, ako by mu chcelo srdce puknut. Tu sa pytal
Krestan: "Co to znamena?" A Vykladac mu kazal, aby sa dal
sam s clovekom do reci.
Vtedy povedal Krestan cloveku: "Co si ty?" Clovek odpovedal:
"Som, co som kedysi nebol."
Krestan: "A co si bol kedysi?"
Clovek: "Bol som kedysi statny a mnohoslubny vyznavac (Luk.
8,13.), ako v svojich vlastnych ociach, tak i v ociach inych. Bol
som - ako som sa domnieval - suci do nebeskeho mesta a radoval som
sa vtedy aj len pri pomysleni, ze sa ta dostanem."
Krestan: "A coze si teraz?"
Clovek: "Teraz som zufalec a zatvoreny som v zufalstve, ako v
tejto zeleznej klietke. 

Nemozem viac z neho, ach, teraz uz nemozem!"
Krestan: "Ale jako si sa dostal do toho polozenia?"
Clovek: "Prestal som bdiet a byt triezvy; pustil som svojim zlym
ziadostiam uzdu, hresil som proti Svetlu Bozieho Slova a proti
dobrotivosti Boha: zarmutil som Svateho Ducha, a odisiel odo mna.
Pokusal som diabla, a prisiel ku mne. Popudzoval som Boha k hnevu,
a opustil ma; tak som zatvrdil svoje srdce, ze sa uz nemozem
kajat" (Iz. 63,17.).
Vtedy riekol Krestan Vykladacovi: "Ale ci nieto nadeje pre
cloveka, ako je tento?" "Opytaj sa ho!" povedal Vykladac. Tak
tedy znovu sa opytal Krestan: "Ci uz niet pre teba nadeje, lez
musis byt uvazneny v zeleznej klietke zufalstva?"
Clovek: "Neni uz, neni viac ziadnej nadeje."
Krestan: "Preco nie? Syn Pozehnaneho je velmi lutostivy."
Clovek: "Ja som Ho znovu sebe krizoval (Zid. 6,6.). Pohrdol som
Jeho osobou (Luk. 19,4.), pohrdol som jeho spravedlnostou; jeho
svatu krv som mal vec za necistu ruhal som sa Duchu milosti
(Zid.10,28-29.) a preto som sa vylucil zo vsetkych zaslubeni,
a teraz mi nezostava nic ine, iba hrozby, desne hrozby istotneho
sudu a spravedlivej pale hnevu, ktory ma bude zrat ako
protivnika."
Krestan: "Ale preco si sa uvrhol do takeho nestastia?"
Clovek: "Pre svoje zle ziadosti, rozkose a pre zisk tohoto
sveta. Sluboval som si mnoho radosti a pozitku z tych veci, ale
teraz ma kazda z nich hloda jako ohnivy cerv" (Iz. 66,24; Marek
9,44.).
Krestan: "Ale ci sa uz teraz nemozes kajat a obratit?"
Clovek: "Boh mi odoprel pokanie; jeho slovo mi viac nedava
povzbudenia verit, ano, On sam ma zatvoril do tejto zeleznej
klietky, a nemohohli by ma ztadeto vypustit ani vsetci ludia na
svete. O, vecnost, vecnost! Ako mam zapasit s biedou a s
mukami, ktore budem muset trpet raz vo vecnosti!"
Vtedy povedal Vykladac Krestanovi: "Dobre si zapamataj biedu a
nestastie cloveka, a nech ti je to na vecnu vystrahu!"
Krestan: "Je to veru hrozne, a nech mi sam Boh pomaha bdiet a
byt triezvy a modlit sa, aby som vyhol tomu, co uvrhlo cloveka do
takeho nestastia. Pane, ci neni uz cas, aby som isiel dalej
svojou cestou?"
Vykladac: "Pockaj, ukazem ti este cosi, a potom uz mozes
ist dalej."
Tak zase pojal Krestana za ruku a zaviedol ho do spalne, kde ktosi
vstaval z postele a obliekajuc sa triasol sa ako osyka.
Vtedy povedal Krestan: "Preco sa clovek tak trasie?"
Vykladac kazal cloveku, aby povedal Krestanovi, preco sa tak
trasie. Vtedy zacal vraviet a rozpraval: "Ako som spal tejto
noci, snivalo sa mi, ze nebo razom naramne zcervenelo (Zjav.
6,12.), a k tomu tak strasne hrmelo a blyskalo sa, ze uz viac ani
nemohlo, tak ze prisiel na mna smrtelny strach. A jako som hore
pozrel v svojom sne, videl som, ze vichor hnal oblaky neobycajnou
rychlostou. Na to som pocul mohutny zvuk truby (Mat. 

24,31; Jan 5,28-29; 1. Kor. 15,52; 1. Tes. 4,16.) a videl som sediet
na oblaku, Toho ktoreho sprevadzalo tisice nebestanov. Vsetci
prichadzali v plapolajucom ohni (Juda 14,15; II. Tes. 1,8; Dan.
7,10, 13.), ano, i nebesia boli v plamenoch. Vtedy som pocul hlas,
ktory hovoril: "Mrtvi, vstante a podte k sudu!" V tom
praskali skaly, hroby sa otvarali, a mrtvi, ktori v nich boli,
vstavali. Jedni z nich boli naramne radostni a hladeli hore, a
Jedni zase hladali ukryt sa niekde pod vrchmi (Zjav. 6,15-16.).
Vtedy som videl muza, ktory sedel na oblaku, ze otvoril knihu a
rozkazal svetu, aby predstupil blizsie (Zjav. 20,11-13). No,
vychadzal zdola strasny plamen a slahal pred neho, a tak bola
medzi nim a nimi slusna medzera jako medzi sudcom a odsudencami,
ktori stoja za ohradou. Taktiez som pocul sedacieho na oblaku, ze
slavnostne rozkazal tym, ktori ho sprevadzali, povediac:
"Zhromazdite kukol, plevy a strnidlo a hodte to do horiaceho
jazera!" (Mat. 3,12-13, 30; Mat4.). A v tom otvorila sa bezodna
priepast, prave v bezprostrednej blizkosti miesta, na ktorom som
stal, a z tlamy priepasti vyvalil sa velky dym, a vychrlilo sa
mnozstvo zeraveho uhlia, a bolo ztade pocut desne zvuky. Tym
istym osobam tiez povedal sediaci na oblaku: "Zhromazdite moju
psenicu do syparne!" (Luk. 3,17.). A v tom som videl, ako mnohych
vytrhli a odniesli do oblakov, ale ja som bol zanechany (Jer. 8,20;
I. Tes. 4,16-17; Mat. 24,40-41.). Tu som sa tiez hladal ukryt, ale
nemohol som, lebo clovek, ktory sedel na oblaku, stale hladel na
mna, a k tomu mi prisli na um i moje hriechy, a moje svedomie ma
obvinovalo na vsetky strany, a na to som sa zobudil zo svojho
sna."
Krestan: "Ale preco ti to bolo take strasne, to co si
videl?"
Clovek: "Nazdal som sa, ze nastal sudny den, a ze som nebol
nan hotovy. Ale najstrasnejsie mi bolo to, ze anjeli zobrali
mnohych a mna zanechali, a tiez i to, ze pekelna priepast sa
zrovna predo mnou otvorila. 

Ktomu ma i moje svedomie obvinovalo, a - ako som sa nazdal - sudca
mal vzdy oko na mna obratene, a na jeho tvari bolo vidiet
hnev."
Vtedy povedal Vykladac Krestanovi: "Ci si uvazil vsetky tieto
veci?"
Krestan: "Ano, a naplnili ma nadejou i strachom."
Vykladac: "Tak tedy si to dobre pamataj, aby ti to bolo ostnom,
pobadajucim ta napred na cestu, ktorou musis ist."
Vtedy pocal Krestan opasovat svoje bedra a chystat sa na svoju
cestu.
A Vykladac mu povedal: "Tesitel nech je vzdy s tebou, mily
Krestan, a nech ta vedie cestou, ktora vedie do toho mesta!" Tak
isiel Krestan svojou cestou a vravel potahom na Vykladaca:

Videl som tu veci zriedkave a vzacne,
prospesne, vsak strasne, utvrdzujuce ma
v tom, co v mene Bozom zapocal som vazne.
Preto rozumejuc veciam nech vzdy myslim na ne.
Tebe vsak za poucenie chcem byt vdacny, pane.

KAPITOLA  V.

A potom som videl v svojom sne, ze cesta, ktorou bolo Krestanovi
treba ist, bola ohradena z oboch stran murom, ktory sa menoval
Spasenie (Iz. 26,1; 35,8; 60,18.). Touto cestou bezal Krestan so
svojim bremenom, no, nie bez velkych tazkosti, pre tarchu,
ktora tlacila jeho plecia. A tak bezal, az prisiel na akesi
navrsie, a na tom navrsi stal kriz, a trochu nizsie na
upati, bol hrob. A videl som vo svojom sne, ze prave vtedy, ked
prisiel Krestan ku krizu, odviazalo sa bremeno z jeho pliec a
spadlo z jeho chrbta a kotulalo sa, az sa dokotulalo do
otvoreneho hrobu a zmizlo v nom tak, ze som ho viac nikdy nevidel
(I. Petra 2,24; Rim. 8,2.). Vtedy sa velmi radoval Krestan a s
blazenym pocitom v srdci povedal: "Svojim utrpenim mi dal
odpocinutie a zivot svojou smrtou." A tak stal ticho chvilu a
hladel a divil sa. Lebo ho to tak prekvapilo, ze nemohol sa dost
nadivit, ze tak puhym pohladom na kriz zbaveny bol svojho
bremena. A tak hladel a hladel, az pramene v jeho hlave spustili
vodu po jeho licach (Zach. 12,10.). A jako tak stal hladiac a
slziac, hla, prisli k nemu tri skvejuce sa postavy a pozdravili ho
slovami: "Pokoj ti!" Prva este dolozila: "Odpustene su ti
hriechy." (Marka 2,5; Luk. 7,48.). Druha zvliekla z neho jeho
handry a obliekla ho do premenneho rucha slavnostneho, a tretia mu
vtlacila znamenie na celo (Zjav. 7,3; Ef. 1,13.) a dala mu listinu
(rollu) s pecatou, na ktoru listinu vraj ma hladet, ked
pobezi, a ze ju ma oddat pri nebeskej brane. Ked odisli
postavy, Krestan trikrat poskocil od radosti a iduc spieval si:

Potialto som upel pod bremenom hriechu.
V ziali tom nemohol nik dat mi utechu.
No, hla tu pod krizom - o, blazene miesto!-
sobody a blaha hojne pre mna jesto!
Az tu padlo tazke bremeno mi z vazov,
a roztrhalo sa  tisice povrazov.
Pozehnany kriz! Pozehnany hrob!
Ano, pozehnany, ktory za mna trpel 
bolesti v porobe!

Potom som videl v svojom sne, ze tak putoval dalej, az zisiel do
doliny, kde kusok od cesty videl tuho spat troch muzov, ktori mali
puta na nohach. Jednemu z nich bolo meno Hlupak, druhemu Lenoch
a tretiemu Odvazlivec.
Krestan vidiac ich lezat v takom stave, siel ku nim, ak by ich
vraj mohol zobudit, a volal: "Ste ako ti, ktori spia na prostred
mora a jako ti, ktori spia na vrchole stoziara (Prisl. 23,34.),
lebo pod vami je Mrtve more, priepast, ktora nema dna. Zobudte se
teda a podte ztadialto! Posluchnite ma, a pomozem vam i z
vasich zeliez!" Aj to im povedal, ze ak ich tam najde ten,
ktory obchadza jako revuci lev, ze ich istotne roztrha na kusy a
pozere. No, oni vyvalili na neho oci a odpovedali asi takto. 

Hlupak povedal: "Nevidim ziadneho nebezpecenstva." Lenoch:
"Len este trochu si pospat!" A Odvazlivec povedal: "Ako si
kto postele, tak bude lezat." Tak si len zase lahli spat, a
Krestan siel svojou cestou, ale ho to rmutilo, ze ludia,
nachodiaci sa v takom nebezpecenstve, si tak malo vazili jeho
lasky, ktory sa tak ochotne ponukal im pomoct zobudzajuc a
radiac im i chcuc ich vyprostit z ich zeliez.
A jako tak zarmuteny o tom myslel, zazrel dvoch muzov, ktori sa na
lavej strane uzkej cesty spustali cez mur, a bezali, aby ho
dohonili. Jednemu bolo meno Formalista a druhemu Pokrytec. A jako
som povedal, priblizili sa k nemu, a on takto zacal s nimi
rozhovor.
Krestan: "Pani, odkial a kam idete?"
Formalista a Pokrytec: "Narodili sme sa v krajine Marnej Chvaly a
ideme na vrch Sion, aby sme dosiahli slavy."
Krestan: "Preco ste nevosli branou, ktora je na zaciatku
cesty? Ci neviete, ze je napisane, ze ten, kto nevchadza
dverami, ale prechadza inokade, je zlodej a zbojnik?" (Jan 10,1).
Formalista a Pokrytec: "Vsetci nasi krajania povazuju za velku
zachadzku ist az tam ku tej brane, aby tak potom cez nu presli
na cestu, a preto si obycajne skratia a prelezu cez mur, ako sme
aj my urobili."
Krestan: "Ale ci to nebude povazovane za priestupok proti
Panovi mesta, do ktoreho ideme, ked takto rusite zjavnu jeho
volu?"
Formalista a Pokrytec: "Nad tym si ty nemusis lamat hlavu, lebo
to, co robime, je stara obycaj, a keby bolo treba, mohli by sme
podat svedoctva a dokazy, ze tak uz ini pred nami viac nez
tisic rokov tak robili."
Krestan: "Ale ci to, co robite, obstoji aj pred zakonom?"
Formalista a Pokrytec: "Nazdame sa, ze obycaj tak dlheho
trvania, ktora trva viac ako tisic rokov, bude bezotazne teraz
nestrannym sudcom uznana za vec zakonnu. A okrem toho, - riekli -,
ked sme len na ceste, co na tom, ako sme sa na nu dostali? Ked sme
na nej, sme na nej. Aj ty si len na tej istej ceste, ktory - ako
pozorujeme - prisiel si na nu cez branu, a my sme tiez na ceste,
ktori sme preliezli cez mur. V com si ty tedy na tom lepsie ako
my?"
Krestan: "Ja idem podla predpisu svojho Pana, a vy podla toho,
co ste si sami namysleli. Vas uz teraz povazuje Pan cesty za
zlodejov. Preto pochybujem, ze by ste na koniec cesty najdeni boli
co ludia verni. Vy ste sami od seba prisli na cestu bez Jeho
vedenia a upravy a tiez sami od seba opustite cestu bez jeho
milosti."
Na to mu len malo odpovedali a riekli iba tolko, aby sa sam o seba
staral. A potom som videl, ze kracali kazdy sam a bez toho, aby
mnoho jeden s druhym referoval, len co tamti dvaja povedali
Krestanovi, ze co do zakona a ustanoveni, nepochybuju vraj o
tom, ze to tak svedomite plnia a konaju ako on. "Preto - tak mu
povedali - nevidime, cim by si sa ty od nas delil, iba ak svojim
kabatom, ktory mas na sebe, ktori ti - ako sa nam vidi - dal
niektory z tvojich susedov nato, aby si ukryl hanbu svojej nahoty."
Krestan: "Zakon a ustanovenia vas nezachrania, lebo ste nevosli
dverami (Gal. 2,16.). 

A co tu do mojho kabata, ktory mam na sebe, ten mi dal Pan
miesta, kam idem, a to - jako spravne hovorite - na to, aby som nim
pokryl svoju nahotu. Vzal som ho na dokaz jeho lasky naproti mne,
lebo som predtym nicoho nemal iba handry. A okrem toho iduc
potesujem sa, ze az pridem ku brane mesta, Pan mesta ma istotne
uzna za dobreho, ked mam na sebe jeho kabat, kabat, ktory mi
sam od seba a z lasky dal v den, ked zvliekol zo mna moje
handry." Nad to mam i znamenie na cele, ktoreho ste si snad ani
nevsimli, ktore mi jeden z najdovernejsich privrzencov mojho
Pana ta vtlacil v den, ked moje bremeno spadlo z mojich pliec.
Poviem vam este viac - vtedy som dostal zapecatenu listinu, ktoru
vraj mam citat a tak potesovat sa nou iduc cestou. A tiez mi
bolo povedane, aby som ju oddal pri nebeskej brane na dokaz, a ze
mam byt istotne vpusteny. Mne sa tak zda, ze vam to vsetko
chyba, a chyba vam to preto, pretoze ste nevosli branou."

Na to mu uz nedali ziadnej odpovede, len pozreli na seba a smiali
sa. A potom som videl, ze isli vsetci dalej, iba co Krestan
vzdy siel popredku a uz sa nezhovaral iba sam so sebou a to
niekedy vzdychajuc a niekedy sa tesiac. A casto tiez cital v
listine, ktoru dostal od jednej z tych skvejucich sa bytosti a
tym sa vzdy obcerstvil (Zalm 68,10; 19,8.).

KAPITOLA  VI.

Potom som videl, ze isli vsetci, az prisli k upatiu brehu
Tazkosti, pod ktorym brehom bol pramen. Na tom istom mieste boli
aj dve ine cesty okrem tej, ktora viedla prosto od brany; jedna sa
odrazala na lavu ruku a druha na pravu, dole na upati brehu.
Ale uzka cesta viedla prosto hore na breh. A to, ked sa ide hore
brehom, vola sa Tazkost. Krestan tedy siel najprv k pramenu a
napil sa z neho, aby sa obcerstvil (Zalm 36,10; Joel 3,18; Iz.
49,10.) a tak sa pustil hore brehom a vravel:
"Hoci je breh vysoky,
dostat sa nan chcem;
smele obratim kroky
napred, lebo viem:
tade vedie cesta zivota, do slavy.
Smele vpred! Nie, neboji sa vitaz pravy.
Lepsie je ist pravou cestou tazkou,
ako zhynut sedsi cestou lahkou."

I tamti dvaja prisli az ku pate brehu, ale vidiac, ze je breh
strmy a vysoky, a ze su tam este dve ine cesty a domnievajuc
sa, ze sa cesty zase len zidu s cestou, veducou ta hore, ktorou
isiel Krestan, tam vraj na druhej strane brehu, nuz rozhodli sa
ist tamtymi cestami. Ale meno jednej z ciest bolo Nebezpecenstvo, a
meno druhej bolo Zahuba. 

A tak jeden z nich zvolil cestu, ktora sa volala Nebezpecenstvo,
ktora ho zaviedla do velikej hory, a druhy sa pustil prosto cestou
do Zahuby, ktora to cesta ho najprv zaviedla do rozsiahleho kraja,
plneho tmavych vrchov, kde sa potkol a padol a viac nikdy nepovstal.
Potom som pozrel za Krestanom, aby som videl, ako pojde hore brehom.
A videl som, ze najprv bezal, potom kracal a potom liezol na
vsetkych styroch, lebo miesto bolo velmi strme. Ale tak asi na
pol cesty medzi upatim a vrchom brehu bola rozkosna besiedka,
ktoru dal postavit Pan brehu, aby sa v nej mohli obcerstvit
unaveni putnici. Sem sa tedy dostal Krestan, kde si aj sadol, aby
si odpocinul. Potom vytiahol listinu spoza nadier a cital a tak sa
potesoval. Aj sa dal znova obzerat svoj kabat cize rucho,
ktore dostal pod krizom. A lubujuc si tak za chvilu v samom
sebe upadol do driemot a napokon tuho zaspal, co ho zdrzalo na
mieste az skoro do samej noci. A v jeho spanku mu vypadla listina z
ruky. A ako tak spal, prisiel k nemu ktosi a zobudil ho slovami:
"Chod k mravcovi, lenochu, a vidz jeho cesty a zmudrej!"
(Prisl. 6,6; Jonas 1,6.). V tom skocil Krestan na nohy a
ponahlal sa svojou cestou a nezastal, az vysiel na vrch.
A ked sa dostal na vrch, bezali dvaja proti nemu tak, co im len
nohy stacili. Jednemu z nich bolo meno Bojazlivec a druhemu
Nedovera, ktorych sa pytal Krestan: "Co je, pani, ze tak
bezite zlou cestou?" Bojazlivec odpovedal: "Boli sme na ceste do
mesta Siona a vysli sme aj hore tymto obtiaznym vrchom. Ale cim
dalej ideme, tym viac nebezpecenstvi stretavame; a preto sme sa
obratili a ideme zase spat."
"Ano", - povedal Nedovera - lebo zrovna tu pred nami lezia
dva levy, nevieme, ci spia, ci nespia, a nemohli sme ine myslet,
len ze nas roztrhaju na kusy, ak sa im priblizime."
Krestan: "Vy ma strasite, ale kde sa uteciem, aby som bol
bezpecny? Ak sa vratim sa do svojho kraja - ten je pripraveny
pre ohen a pre siru, a tam istotne zahyniem. Keby som sa mohol
dostat do nebeskeho mesta, tam viem, ze som bezpecny. Musim sa
len odvazit. Vratit sa neni nic ine ako smrt; ist napred je
bazen smrti, a za tym nasleduje vecny zivot. Predsa teda len
chcem ist napred." A tak Nedovera a Bojazlivec bezali dolu
brehom, a Krestan isiel svojou cestou. Ale mysliac na to, co pocul
od tych dvoch muzov, siahol za nadra po svojej listine, aby si z
nej precital a potesil sa, ale darmo hladal - listiny nenasiel.
Tu sa Krestan velmi prelakol a nevedel, co ma robit, lebo mu
chybalo to, co ho vzdy obcerstvilo a potesilo, a cim sa mal
vykazat, ze ma byt vpusteny do nebeskeho mesta. A tak bol v
strasnych rozpakoch a v uzkosti a nevedel, co robit. Konecne
vsak sa rozpamatal, ze spal v besiedke, ktora je na strani brehu,
a padnuc na kolena prosil Boha, ze by mu odpustil jeho blaznivy
skutok, a potom siel spat hladat svoju listinu. 

Ale kto by vedel vypovedat zalost Krestanovho srdca celou tou
cestou, co isiel spat! Raz vzdychal, raz plakal a casto si robil
vycitky, ze bol taky blazon a zaspal na mieste, ktore bolo
pripravene iba nato, aby sa tam trocha osviezil v svojej unave. Tak
tedy siel spat bedlivo pozerajuc na pravo i na lavo celou cestou,
ako siel, ci by nenasiel listiny, ktora mu bola tak mnoho raz
potesenim na jeho ceste. A tak isiel, az zase uvidel besiedku, kde
bol sedel a zaspal. Ale pohlad na besiedku iba obnovil jeho zarmutok
a bolest pripomenuc mu znova jeho hriesne spanie (I. Tes. 5,4-8.).
Tak tedy siel placuc a zalostiac nad svojim hriesnym spanim a
vravel: "O, ja bedar biedny! Ze som spal za Bozieho dna! Ze
som spal uprostred tazkosti! Ze som tak hovel svojmu telu a
pouzil som odpocinok na polahcenie svojmu telu, odpocinok, ktory
nastrojil Pan brehu iba na osviezenie ducha putnikov! Ako mnoho
krokov som nadarmo urobil (Tak sa bolo stalo Izraelovi; pre svoj
hriech bol zase poslany spat cestou ku Cervenemu moru) a musim
konat tuto cestu s bolestou, ktoru som mohol konat s radostou
nebyt tohoto hriesneho spanku. Ako daleko som uz teraz mohol byt
na svojej ceste! Trikrat musim sliapat cestu, ktorou som mohol
ist iba raz. Ano, a na koniec ma este nepochybne prikvaci aj noc,
lebo den sa uz skoro pominul. Ach, keby som len nebol spal!"
Zatym prisiel zase ku besiedke, kde si najprv na chvilu sadol a
plakal. Ale konecne dosiahol, co si prial: hladiac zarmutene dole
pod sedisko zazrel svoju listinu, ktoru rychle a trasuci sa
vzchopil a vlozil za nadra. No, kto by mohol vyslovit, aky
stastny bol clovek, ked zase mal svoju listinu! Lebo listina bola
zarukou jeho zivota a prijatim v zelanom pristave. Preto ju
odlozil do lona a dakoval Bohu, ze upravil jeho oko na miesto, kde
lezala, a potom sa s radostou a so slzami zase vydal na svoju cestu.
Ale ako rezko siel uz teraz hore ostatok brehu! Avsak prv nez
vysiel hore, predsa len zapadlo Krestanovi slnce. A to mu zase len
pripomenulo, ake to bolo blaznovstvo a jaka lahkomyselnost, ze
tam bol zaspal. A tak tu znova zapocal sam nad sebou zalostit a
nariekat: "O, hriesny spanku! Hla, teraz ma pre teba, akiste
prikvaci noc na ceste. Musim ist bez slnka; mrakava musi
pokryvat cestu, po ktorej kracam, a musim pocuvat vyk
nestastnych stvoreni a to vsetko pre svoj hriesny spanok!" A
tu sa tiez rozpamatal na to, co mu povedali Nedovera a Bojazlivec,
ako ich to predesilo, ked videli tych levov. Vtedy zase povedal
Krestan sam sebe: "Tie selmy sa tulaju v noci za koristou, a
ak nadidu na mna po tme, ako sa im vyhnem?! Ako uniknem, lebo ma
roztrhaju na kusy!" Tak isiel svojou cestou. 

Ale kym takto nariekal nad svojim nestastim, pozdvihol svoje
oci, a hla, pred nim stal mohutny a velkolepy palac, ktoremu
bolo meno Krasny, a stal zrovna vedla cesty.

KAPITOLA  VII.

A tak som videl vo svojom sne, ze sa ponahlal napred, aby vraj, ak
bude mozne, prenocoval v Krasnom palaci. No, este nebol daleko
usiel, ked dosiel k velmi uzkemu priechodu, ktory bol asi pol
hodiny od obydlia vratneho, a hladiac tesne pred seba a tak iduc
spozoroval na ceste dvoch levov. Tu si pomyslel, teraz vraj vidim
nebezpecenstvo, ktore zpat zahnalo Nedoveru a Bojazlivca. No,
levi boli uviazani na retaziach, len ze ich Krestan nevidel. A tak
sa naramne bal a tiez si myslel, ze pojde spat za Nedoverou a
za Bojazlivcom, lebo nemyslel na nic ineho, iba ze ma pred sebou
istu smrt. Ale vratny, ktoreho meno je Bdely, pozorujuc, ze
Krestan zastal, ako co by chcel ist spat, volal na neho od
noclazista vravel: "Ci mas tak malo sily? Neboj sa levov,
lebo su uviazani na retaziach a su tam umiestneni nato, aby
skusili vieru, kde je, a odkryli tych, ktori jej nemaju. Drz sa v
prostriedku cesty, a nic zleho sa ti nestane."
A potom som videl, ze isiel napred, no, trasuc sa od strachu pred
levami. Avsak drziac sa pevne poucenia a rady vratneho pocul ich
ovsem revat, ale ublizit mu nic neublizili. Vtedy plasknul od
radosti rukami a siel, az prisiel a zastal pred branou, kde bol
vratny. A tu povedal Krestan vratnemu: "Pane, aky je toto dom? A
ci tu smiem prenocovat?" Vratny odpovedal: "Dom vystavil Pan
brehu a vystavil ho pre odpocinok a bezpecnost putnikov." A
vratny sa ho tiez pytal, odkial je a kam ide?
Krestan: "Idem z mesta Skazy a putujem na vrch Sion, ale kadze,
uz zapadlo slnko, velmi by som bol rad, keby som tu mohol do rana
prenocovat."
Vratny: "Ako sa volass?"
Krestan: "Teraz sa menujem Krestan, ale predtym mi bolo meno
Nemilosrdny. 

Pochadzam z pokolenia Jafetovho, ktoreho chce Boh nahovorit, aby
byval v stanoch Semovych."
Vratny: "Ale ako je to, ze ides tak neskoro? Slnce uz
zapadlo."
Krestan: "Bol by som tu skor byval, ale ja mizerny clovek som
spal v besiedke, ktora je na strani brehu! No, este aj napriek tomu
by som tu bol o mnoho skor byval, ale v svojom spani som bol
stratil svoje svedoctvo a prisiel som bez neho az na temeno brehu a
tam hladajuc ho a nenajduc ho musel som sa so zarmutenym srdcom
vratit spat na miesto, kde som bol spal, a kde som ho aj nasiel,
a tak teraz som tu."
Vratny: "Dobre teda, zavolam von jednu z panien tohoto domu,
ktora ta, ak sa jej bude lubit tvoja rec, zavedie k ostatnym z
rodiny, podla poriadku domu."
Vtedy zacengal vratny Bdely, naco vysla z dveri domu vazna a
krasna panna, menom Opatrnost, a pytala sa, naco je volana?
Vratny odpovedal: "Tento clovek je na ceste z mesta Skazy a ide na
vrch Sion; ale ze je ustaty, a ze zapadla na neho noc, pyta sa ma,
ci tu smie prenocovat? Nuz, povedal som mu, ze ta zavolam, a ty
reku, ked s nim prehovoris, mozes urobit, ako uznas za
dobre, podla zakona domu."
Vtedy sa ho aj ona pytala, odkial je a kam ide? A on jej povedal. Aj
to sa ho potom pytala, jako prisiel na tu cestu? A on jej i to
povedal. A dalej sa ho pytala, co videl a stretol na ceste. A
povedal jej. A na koniec sa pytala na jeho meno. A tak jej riekol:
"Volam sa Krestan a tym viac si zelam tu prenocovat, lebo
pozorujem, ze miesto vystavil Pan brehu na odpocinutie si a pre
bezpecnost putnikov. Na to sa ona usmievala, ale slzy jej stali v
ociach, a po malej odmlke riekla: "Zavolam este dvoch alebo troch
z rodiny." A tak bezala ku dveram a vyvolala Mudrost, Zboznost
a Lasku, ktore pozhovarajuc sa s nim trochu zaviedli ho do kruhu
rodiny. A mnohi z nich stretnuc sa s nim na prahu domu riekli!
"Vojdi, pozehnany Panov! Tento dom vystavil, Pan brehu s tym
cielom, aby tu pohostil putnikov, ako si ty." A on skloniac hlavu
poklonil sa a nasledoval ich do domu. A ked vosiel a sadol si, dali
mu nieco zapit a uzniesli sa, ze kym nebude vecera hotova, budu
sa s nim niektore podrobne zhovarat, aby tak co najlepsie
vyuzili cas. A zvolili k tomu Zboznost, Mudrost a Lasku, ktore
takto zapocali:
Zboznost: "Pod, mily Krestan, ked sme si ta tak zamilovali a
prijali sme ta tuto noc do svojho domu, nech si pohovorime s tebou
o vsetkom, co sa ti prihodilo na tvojej puti, a to, ak je mozne
na tvoj prospech a na tvoje vlastne polepsenie."
Krestan: "Mile rad, a tesim sa tomu, ze ste v takej dobrej
nalade."
Zboznost: "Co ta najprv pohlo k tomu, aby si si zvolil takyto
putnicky zivot?"
Krestan: "Z mojho rodneho kraja ma vyhnal strasny hlas, ktory
mi znel v mojich usiach, ze totiz, ak zostanem v svojom bydlisku,
kde som vtedy byval, istotne zahyniem."
Zboznost: "Ale ako to bolo, ze si vysiel zo svojej vlasti prave
touto cestou?"
Krestan: "Sam Boh to tak chcel, lebo kym som bol v strachu pred
zahynutim, nevedel som, kam sa obratit. Ale nahodou prisiel
clovek, a to prave ku mne - ked som sa triasol od strachu a ked
som plakal, - ktoreho meno je Evanjelista, a ten mi ukazal cestu ku
Tesnej Brane, ktoru by som ja inak nikdy nebol nasiel, a tak ma
upravil na cestu, ktora ma prosto doviedla az k tomuto domu."
Zboznost: "Ale ci si nesiel popri dome Vykladaca?"
Krestan: "Ano, a videl som tam veci, na ktore budem pamatat,
dokial zit budem. 

Boli to menovite tri veci: totiz ako Kristus napriek namahe
satanovej udrzuje v srdci svoje dielo milosti; potom ako isty
clovek svojimi hriechami pozbavil sa vsetkej nadeje Bozieho
milosrdenstva, a konecne sen toho, ktory to myslel v svojom sne, ze
nastal sudny den."
Zboznost: "A ci si ho pocul rozpravat svoj sen?"
Krestan: "Ano, a bolo to strasne. U srdca ma bolelo, ked to
rozpraval, no, predsa som rad, ze som to pocul."
Zboznost: "Ci je to vsetko, co si videl u Vykladaca?"
Krestan: "Nie. Pojal a zaviedol ma, kde mi ukazal nadherny a
statny palac, a jako boli ti ludia obleceny v zlate, ktori v
nom boli, a ako ta prisiel akysi odvazny muz a prerubal si
cestu cez ozbrojencov, ktori stali vo dverach a branili mu vojst,
a jako bol vyzvany, aby vosiel a ziskal vecnu slavu. Az mi to
srdce unasalo, ked som na to hladel. Aj dvanast mesiacov by som
bol zostal v dome toho dobreho cloveka, keby som nebol vedel, ze
musim ist dalej."
Zboznost: "A co este si videl na ceste?"
Krestan: "Ze co som videl? Len co som bol kusok odisiel, videl
som - ako sa mi zdalo - kohosi visiet na dreve a krvacat, a puhy
pohlad na neho sposobil to, ze moje bremeno spadlo z chrbata, lebo
som dovtedy upel a vzdychal pod tazkym bremenom, ale vtedy razom
padlo zo mna. Bolo mi to velmi zvlastne a prapodivne, lebo take
nieco som predtym jakziv nevidel. Ano, a kym som tam stal a
hladel hore na neho, - lebo vtedy mi nebolo mozne nehladet -
prisli ku mne tri skvejuce sa osoby, z ktorych jedna mi svedcila,
ze su mi odpustene moje hriechy; druha svliekla szo mna moje
handry a dala mi tento vysivany kabat, ktory tu vidis, a tretia
mi vtlacila na celo znamenie, ktore hla tiez vidis, a dala mi
tuto zapecatenu listinu", ktoru v tom vytiahol spoza nadier.
Zboznost: "Ale si videl i viac ako to, ci je tak?"
Krestan: "To co som ti rozpraval, bolo to najlepsie, ale videl
som aj ine nepatrnejsie veci, menovite videl som troch muzov:
Sprostaka, Lenocha a Odvazlivca, lezat a spat sputanych
retazami kusok od cesty. Ale ci myslis, ze som ich mohol
zobudit?! A videl som aj Formalistu a Pokrytca liezt ponad mur, a
ze vraj idu na Sion. Ale skoro zahynuli, zrovna tak, ako som im to
predpovedal, ale oni nechceli verit. Ale predo vsetkym bolo mi
velmi tazko vyjst na tento breh, a nie menej tazko mi bolo
prejst pomedzi tych levov a uniknut ich tlame. A nebyt toho
dobreho cloveka, vratneho, ktory stoji pri brane, skutocne,
neviem, ci by som sa koniec-koncov predsa len nebol spat vratil.
Ale teraz dakujem Bohu, ze som tu, a dakujem aj vam, ze ste ma
prijali."
Potom sa videlo Mudrosti za dobre predlozit mu niekolko otazok a
priala si na ne jeho odpoved.
Mudrost: "A ci kedy-tedy nemyslis na krajinu, odkial si
prisiel?"
Krestan: "Ano, ale s velkou hanbou a s odporom. 

A veru keby som bol myslel na krajinu, odkial som vysiel, a keby som
sa ta bol chcel vratit, mal som dost prilezitosti vratit sa.
Ale teraz tuzim po lepsej vlasti, to jest po nebeskej" (Zid. 11,
15-16.).
Mudrost: "A ci nenesies so sebou este niektorych z tych
veci, s ktorymi si sa vtedy zaoberal?"
Krestan: "Ano, ale velmi proti svojej voli, menovite svoju
vnutornu a telesnu mysel, v ktorej sa kochali, tak jako i ja sam,
vsetci moji krajania. Ale teraz mi vsetky tie veci posobia len
bolest. A keby slo po mojej voli, volil by som nikdy viac na ne
nemysliet. Ale ked chcem cinit to, co je najlepsie, pridrza sa
ma to, co je najhorsie." (Rim. 7, 15-23.).
Mudrost: "Ci sa ti niekedy nezda, ako by boli premozene veci
ktore ta zase inokedy privadzaju do nesnadzi?"
Krestan: "Ano, ale to je iba zriedka, no, to su moje zlate
chvile, ked sa mi tak deje."
Mudrost: "A ci sa pamatas, akym cinom sa to obcas deje, ze
sa ti vidi, ako by ten vnutorny nepokoj bol premozeny?"
Krestan: "Ano, ked myslim na to, co som videl na krizi, a
ked hladim na svoj vysivany kabat, a potom i vtedy, ked
hladim do svojej listiny, ktoru nosim za nadrami, a konecne ked
srdce a mysel rozohni sa pri pomysleni na to, kam idem."
Mudrost: "A co je to, co tak roznecuje tvoju tuzbu po vrchu
Sione?"
Krestan: "Nadejem sa, ze tam uvidim ziveho, ktory visel mrtvy
za mna na krizi. A taktiez sa nadejem, ze tam budem zbaveny
vsetkeho toho, co mi je dnes este na obtiaz a na bremeno vo mne.
Tam vraj neni smrti (Jer. 25, 8; Zjav. 21, 4.), a tam budem zit v
spolocnosti, aku ja mam najradsej, lebo, aby som ti pravdu
povedal, milujem ho, lebo ma on zbavil mojho bremena, a uz som
zunoval svoju vnutornu chorobu. Tuzim, velmi tuzim byt tam,
kde viac nezomriem a kde budem v spolocnosti, ktora neprestajne
vola:  ?Svaty, svaty, svaty?!"
Vtedy riekla Laska Krestanovi: "Ci mas rodinu? Si zenaty?"
Krestan: "Mam zenu a stvoro malych deti."
Laska: "A preco ze si ich sem so sebou nedoviedol?"
Vtedy sa pustil Krestan do placu a riekol: "Ach, ako ochotne by
som to bol urobil! Ale oni boli vsetci vonkoncom proti mojej
puti."
Laska: "Ale ty si mal s nimi hovorit a snazit sa ukazat im,
ake nebezpecne je to zostat vzadu."
Krestan: "Tak som aj urobil, aj som im povedal, co mi Boh ukazal,
ako zahynie nase mesto, ale im sa to videlo, ako by som zartoval, a
neverili mi" (1. Mojz. 

19,4.).
Laska: "A ci si sa modlil Bohu, ze by im pozehnal tvoje
slova?"
Krestan: "Ano, a to velmi vrucne, lebo musis vediet, ze mi
moja zena a ubohe deti boli velmi drahe."
Laska: "Ale ci si im aj povedal o svojom vlastnom zarmutku a o
svojej bazni pred zahynutim? Lebo mam za to, ze ti bolo zahynutie
dost zrejme."
Krestan: "Ano, a to znova a znova, a mohli tiez videt i moju
bazen na mojej tvari i v mojich slzach, a ze som sa triasol od
strachu pred sudom, ktory zavisel nad nasimi hlavami. Ale to
vsetko nebolo dost pohnut ich k tomu, aby sli so mnou."
Laska: "Ale cim takym sa vyhovarali, ze preco nejdu?"
Krestan: "Moja zena sa bala utratit svet a moje deti sa oddali
blaznivym a marnym rozkosiam mladosti. A tak ten preto, ten pre
ine a len ma pustili putovat takto samotneho."
Laska: "Ale ci si ty svojim vlastnym marnym zivotom neudusil
vsetko to, co si chcel dosiahnut slovami, ked si ich presviedcal
a nahovaral, aby sli s tebou?"
Krestan: "Je sice pravda, ze nemozem chvalit svoj zivot,
lebo som si povedomy svojich mnohych pokleskov, a viem aj to, ze
clovek svojim chovanim moze skoro a lahko pokazit vsetko to,
co svojimi dovodmi a svojim nahovaranim chcel dosiahnut u ludi
na ich dobre. Ale to jedno smiem povedat, ze daval som veliky
pozor, aby som im nedal nejakym neslusnym skutkom priciny, pre
ktoru by si boli mohli znechutit vydat sa na put. Ano, prave
pre tu istu vec mi vraveli, ze berem veci pridokladne a ze
zriekam sa kvoli nim veci, v ktorych vraj ony nevidia nic zleho.
Ba nazdavam sa, ze smiem povedat, ze ak videli nieco pri mne, co
im prekazalo, bolo to to, ze som uzkostlive bdel, aby som
nehresil proti Bohu alebo neurobil svojemu bliznemu nieco
zleho."
Laska: "Ovsem Kain nenavidel svojho brata, lebo jeho vlastne
skutky boli zle a jeho bratove spravodlive (1. Jana 3,12.). A ak sa
tvoja zena a deti preto na tebe urazali, tym davali najavo, ze
sa im nelubi dobre; a ty si vyslobodil svoju dusu od ich krvi"
(Ezech. 3,19.).
A videl som v svojom sne, ze tak sedeli a zhovarali sa, az bola
vecera hotova, a potom si sadli za stol vecerat. A na stole boli
predlozene chutne veci a znamenite vino precistene (Iz. 25,6.).
A vsetok ich rozhovor pri stole tocil sa okolo Pana brehu, tak
menovite hovorili o tom, co ucinil; a preco ucinil, co ucinil, a
preco vystavil ten dom. A z toho, co vraveli, vyrozumel som, ze bol
veliky bojovnik a hrdina, ktory bojoval s tym, ktory mal moc
smrti, a zabil ho (Zid.2, 14-15.), no, nie bez velkeho
nebezpecenstva, ktore jemu samemu pri tom hrozilo, co tym viac
roznietilo moju lasku k nemu, lebo ako povedali, a ako sa mi vidi,
ze povedal Krestan, stalo Ho to mnoho krvi, no, to, co polozilo
slavu milosti na vsetko, co cinil, bolo to, ze to cinil z
cistej lasky k svojej krajine. 

A okrem toho boli tam niektori z domacich, ktori vraveli, ze Ho
videli a hovorili s nim, odkedy bol zomrel na krizi, a svedcili,
ze to poculi z jeho vlastnych ust, ze tak miluje ubohych
putnikov, ze podobnej lasky nik nenajde, ani keby zasiel i na
kraj sveta.
A na dokaz toho, co tvrdili, uviedol to, ze zvliekol zo seba svoju
vlastnu slavu, aby nou oslavil a obohatil chudobnych, a ze ho
poculi vravet a tvrdit, ze nechce byvat na vrchu Sione. A este
viac rozpravali, totiz ze mnohych putnikov urobil kniezatami,
hoci boli rodom zobraci a pochadzali zo smetiska (1. Sam. 2,8;
Zalm 113,7-8.). A tak sa zhovarali az hlboko do noci, a potom
odovzdajuc sa do ochrany svojho Pana isli na odpocinok. Putnika
ulozili do priestrannej vrchnej spalne, ktorej okno bolo otvorene a
obratene proti vychodu slnka. Meno spalne bolo Pokoj, kde spal az
do rana a potom sa prebudil a spieval:

Kde som to? Ci tolko lasky, milosti
Jezisovej putnikom sa dostava?!
Hriechov mi dal odpustenie, radosti;
teraz uz slast nebies citim! O, slava!

A tak rano vsetci povstavali. A ked sa zase trochu pozhovarali,
povedali, aby neodchadzal, az mu ukazu zvlastnosti domu. A
najprv ho zaviedli do studovne, kde mu ukazali prastare listiny, v
ktorych mu, na kolko sa pamatam na svoj sen, najprv ukazali
rodokmen Pana brehu, ze je Synom Starodavneho Dnov (Dan. 7,13.) a
ze pochadza z vecneho rodu (Mich. 5,2.). Bola tam tiez
obsirnejsia sprava o tom, co bol ucinil, a taktiez tam boli
zaznacene mena mnoho sto osob, ktore bol vzal do svojej sluzby,
a ako ich umiestnil v pribytkoch, ktore nemozu ani dlzkou casu
ani prirodzenym zvetsenim vziat konca.
Potom mu precitali niektore pozoruhodne skutky, ktore vykonali
niektori z jeho sluzobnikov, na pr. ako podmanili kralovstva,
cinili spravedlnost, dosiahli zaslubenia, zapchali usta levom,
vyhasili moc ohna, unikli ostriu meca, boli zmocneni v slabosti,
stali sa hrdinami v boji a na utek obratili vojska nepriatelov
(Zid. 11,33, 34.).
Potom mu zase precitali z inej casti zsprav domu, kde bolo
ukazane, jak ochotny bol ich Pan prijat kazdeho do svojej
milosti, ale kazdeho, hocu predtym velmi sa protivil jeho osobe a
jeho dielu. A boli tam zapisane este aj vseliake ine deje
mnohych inych znamenitych veci, do ktorych smel Krestan
nazriet, do udalosti to davnej a terajsej doby a taktiez do
proroctiev a predpovedani o takych veciach, ktore sa istotne
svojim casom naplnia, niektore na strach a predesenie nepriatelov,
niektore na potesenie a na radost putnikov.
Nasledujuceho dna ho pojali a zaviedli do zbrojarne, kde mu
ukazali rozlicnu zbran, ktoru prichystal ich Pan pre putnikov,
ako na pr. mec, stit, prilbu, naprsnik (naprsny pancier),
vselijaku modlitbu a obuv, ktora sa nezoderie (Ef. 6,13-18.). 

A bolo tu toho tak mnoho, ze by tym boli mohli vyzbrojit pre
sluzbu svojho Pana tolko muzov, kolko je hviezd na nebi.
A taktiez mu ukazali niektore stroje, ktorymi niektori z jeho
sluzobnikov dokazali zazracne veci. Ukazali mu Mojzisovu
palicu, kladivo a klin, ktorymi Jael zabila Sizeru; aj krcahy,
truby a lampy, ktorymi Gedeon zahnal vojska Madiana. Potom mu
ukazali osten na voly, ktorym Samgar pobil seststo muzov (Sud.
3,31.). A tak tiez mu ukazali osliu celust, ktorou Samson tak
mocne porazal (Sud.7,15-16.). Ukazali mu aj prak a kamen, ktorym
David zabil obra Goliasa z Gat (I. Sam. 17,49-50.), aj mec,
ktorym ich Pan zabije cloveka hriechu (II. Tes. 2,8.) v den, ked
povstane koristit. A okrem toho mu ukazali mnoho znamenitych veci,
ktore posobili Krestanovi veliku radost. A ked si to vsetko
obzreli, sli zase na odpocinok.
Potom som videl v svojom sne, ze rano, ked vstal, chcel ist
dalej, ale oni ho ziadali, ze by zostal este jeden den, a riekli
mu, ze vraj, ak bude jasny den, mu ukazu lubezne vrchy, co ho
vraj bude este viac tesit, lebo ze tie vrchy su blizsie
zelanemu pristavu ako miesto, kde je teraz. A tak zvolil a zostal.
A ked bolo rano, vyviedli ho na postresie domu a kazali mu
hladet na juh, co aj urobil. A hla, vo velkej diali videl
prekrasnu vrchovatu krajinu (Iz. 33,16-17.), okraslenu horami,
vinicami, ovocnymi stromami rozlicneho druhu, i krasnymi kvetmi,
pramenami a studnami, krasna zem na pohlad. A pytal sa, jako sa
ta krajina menuje? A oni mu riekli, ze je to Immanueulova zem, a ze
je zrovna tak pre vsetkych putnikov ako i ten breh. A riekli:
"Ked ta prides, odtial uz budes moct videt branu
nebeskeho mesta, jako ti to ukazu pastieri, ktori tam ziju."
Konecne pomyslel Krestan na svoj odchod, a oni ho uz teraz ochotne
prepustali, a len tolko povedali, aby prv, nez odide, isiel
este s nimi do zbrojarne, a tak aj sli. A vojduc ta ozbrojili ho
od hlavy az po paty osvedcenou zbranou, ak by ho vraj niekto
napadol na ceste. A suc takto ozbrojeny kracal so svojimi
priatelmi von ku brane. A tam sa pytal vratneho, ci nevidel ist
popri dome nejakeho putnika?
Vtedy odpovedal Vratny: "Ano, videl som."
Krestan: "A prosim vas, ci ho poznate?"
Vratny: "Pytal som sa na jeho meno, a povedal mi, ze je
Verny."
Krestan: "O, toho poznam!" povedal Krestan. "To je moj
krajan, moj blizky sused, ide z mesta, v ktorom som sa ja narodil. 

Co myslite, ako daleko asi moze byt?"
Vratny: "Teraz je uz pod brehom."
Krestan: "Tak dobre, mily Vratny", riekol Krestan, "Pan s
vami, a nech prida este mnoho ku pozehnaniam, ktorymi vas
pozehnal, za laskavost, ktoru ste mi preukazali."
Potom sa pustil, ze uz pojde dalej, ale Opatrnost, Zboznost,
Laska a Mudrost ho chceli odprevadit az dole ku pate brehu. A
tak aj sli spolu pokracujuc v svojom predchadzajucom rozhovore,
az prisli na miesto, kde sa uz schadza z brehu, a tu povedal
Krestan: "Ako tazko bolo vyjst sem hore, tak nebezpecne je -
ako pozorujem - i zist dole. "Ano", - riekla Mudrost,
"hovoris pravdu, lebo cloveku je tazko ist dolu do udolia
Pokorenia, ako ty teraz musis, a nesklznut sa na ceste; preto sme
sa aj vybrali - povedali - odprevadit ta dolu brehom." A tak
zapocal spustat sa dolu, ale velmi opatrne, a predsa len sa
raz-dva sklzol.
A potom som videl vo svojom sne, ze ked zisiel Krestan dolu z
brehu, dali mu tie dobre spolocnice pecen chleba, flasu vina a
strapec hrozna, a potom siel svojou cestou.

KAPITOLA VIII.

Ale tam v udoli Pokorenia bolo Krestanovi vseliak, lebo este
nebol usiel iba kusok cesty, ked spozoroval ist proti sebe
krizom cez pole besneho nepriatela, ktory sa menoval Apollyon 
(Zjav. 9,11.). Tu sa Krestan zacal bat a rozmyslal, ci sa ma
vratit a ci postavit sa proti nepriatelovi a neustupit. No,
zislo mu na rozum, ze pre chrbat nema zbrane, a preto tak
rozmyslal, ze ak sa obrati nepriatelovi chrbtom, bude to pre
nepriatela vyhra a pre neho osudnym, lebo ho tak nepriatel lahko
moze prebodnut svojimi sipmi. A preto sa rozhodol, ze sa
odvazi a neustupi, lebo myslel: "Keby mi o nic viac neslo ako o
zachranenie svojho zivota, i tak je najlepsie len vytrvat."
A tak isiel napred, a Apollyon sa s nim stretol. Obluda bola
strasna na pohlad. Odiaty bol supinami ako ryba, na ktore je
hrdy; krydla mal ako drak, nohy jako medved, a z jeho bachora
vychadzal ohen a dym, a jeho tlama bola jako tlama leva. A ked sa
priblizil ku Krestanovi, opovrzlivo pozrel na neho a takto sa ho
zacal vypytovat.
Apollyon: "Odkial ides? A kam ides?"
Krestan: "Idem z mesta Skazy, z miesta to vsetkeho zla, a idem do
mesta Siona."
Apollyon: "Z toho vyrozumievam, ze si ty jeden z mojich poddanych,
lebo cela ta krajina je moja, a ja som jej knieza a boh. Ako je to
teda, ze si ty usiel svojmu kralovi? Keby nedufam, ze mi v
buducnosti vykonas vacsiu sluzbu, jednym uderom by som ta tu
teraz na zem zrazil."
Krestan: "Je skutocna pravda, ze som sa narodil v tvojom
panstve, ale tvoja sluzba bola tvrda a tvoj plat bol taky, ze z
neho clovek nevyzije, lebo odplata za hriech je smrt (Rim. 

6,23.), a preto, ked som prisiel do rokov a tak ku dospelosti,
urobil som ako ini rozvazni ludia a obzeral som sa, ci by som si
nemohol nejako polepsit."
Apollyon: "Takeho kniezata niet, ktory by len tak bez vsetkeho
chcel utratit svojich poddanych. A tak ta ani ja nepustim. Ale ze
sa ponosujes na svoju sluzbu a na svoj plat, upokoj sa a chod
spat, a slubujem ti, ze co len bude moct poskytnut nasa zem,
dam ti."
Krestan: "Ale ja som sa uz oddal inemu, a to - jako hovorim -
Kralovi kralov. Ako by som sa teda mohol cestne s tebou
vratit?"
Apollyon: "Tu si urobil podla prislovia: siel si z blata do
kaluze. Ale to sa obycajne tak stava, ze ti, ktori sa
priznavaju za jeho sluzobnikov, o kratky cas ho opustia a
vratia sa ku mne. Urob tak aj ty, a zase bude vsetko dobre."
Krestan: "Dal som mu svoje slovo a prisahal som mu vernost, ako by
som to teda mohol zrusit a vratit sa bez toho, aby ma neobesili
ako zradcu?!"
Apollyon: "To iste si aj mne urobil, a predsa ti chcem vsetko
prepacit a odpustit, ak sa teraz vratis a pojdes so mnou
spat."
Krestan: "Co som ti bol slubil, to som bol slubil vo svojej
nedospelosti, a okrem toho viem, ze Knieza, pod ktoreho praporom
teraz stojim, ma moc oslobodit ma od mojho zavazku, ktorym som
sa ti bol zaviazal, ze ta budem posluchat, ano, aj mi odpustit,
ze som sa bol kedysi tvoj. A konecne, ty zhubca, Apollyone, nech ti
poviem pravdu: ja mam rad jeho sluzbu, jeho plat, milujem jeho
sluzobnikov a jeho spravu, jeho spolocnost, jeho zem viac ako to,
co je tvoje. A tak prestan ma nahovarat a nepokusaj dalej, ja
som jeho sluzobnik a chcem ho nasledovat."
Apollyon: "No, len si to este dobre rozvaz, kym si pri chladnej
mysli, co ta asi vsetko stretne na ceste, ktorou ides. Vies, ze
vacsina jeho sluhov zle konci, preto, ze hresia proti mne a
opustaju moje cesty. Ako mnoho ich zahynulo biednou a hanebnou
smrtou! A okrem toho ty ze pokladas jeho sluzbu za lepsiu ako je
moja? Kedy ze on prisiel zo svojho palaca, kde je, aby vyslobodil
niektoreho svojho sluzobnika z mojich ruk? Ale ja, - ako to dobre
vie cely svet - kolko mnoho raz som ja bud nasilim, bud lstou
vytrhnul z jeho ruk a z moci jeho ludi tych, ktory mi verne
sluzili, hoci boli nimi pojati! A tak vyslobodim aj teba."
Krestan: "Ze niekedy vyckava ich vyslobodit, to ma ten ciel,
aby skusil ich lasku, ci budu k nemu lnut az do konca. A k
tomu, ze vraj jeho sluzobnici zle koncia - ako ty hovoris -, to
je podla ich usudku konec preslavny. 

A oni ani velmi necakaju casneho vyslobodenia, lebo cakaju na
svoju slavu, ktoru dostanu vtedy, ked pride ich Knieza v svojej
slave a v slave svojich svatych anjelov."
Apollyon: "Ty si sa mu uz spreneveril v jeho sluzbe, a ako tedy
smies od neho ocakavat mzdu?"
Krestan: "O, Apollyon, ty zhubca, kde, v com som sa mu
spreneveril?"
Apollyon: "Uz hned, ako si sa vydal na cestu, si omdlieval a
klesal, ked si sa to bol skoro zadusil tam v bahne Zufalstva.
Pokusal si sa ist zlymi cestami, aby si sa sprostil svojho
bremena, kym si mal cakat, az ti ho snime tvoje Knieza. Zaspal
si hriesne a stratil svoje drahocennnosti. A vidiac levov tiez by si
skoro bol byval nakloneny vratit sa. A ak hovoris o svojej ceste
a o tom, co si pocul a videl, tuzis v srdci po marnej chvale,
vo vsetkom, co hovoris alebo robis."
Krestan: "To vsetko je pravda a este mnoho viac, co si vynechal.
Ale Knieza, ktoremu sluzim a ktoreho ctim, je milostivy a
hotovy odpustit. A ostatne tie slabosti sa ma prichytili v tvojej
zemi, lebo tam som ich do seba vsal a vzdychal som pod nimi, rmutil
som pre ne a dostal som odpustenie od svojho Kniezata" (Ef. 1,7.).
Apollyon: Vtedy sa Apollyon strasne rozjedoval a rozzuril a riekol:
"Ja som nepriatel toho Kniezata; nenavidim jeho osobu, jeho
zakony a jeho lud; prisiel som sa ti protivit!"
Krestan: "Apollyon, povaz, co robis! Lebo som na kralovskej
ceste, na ceste svatosti, a tak si daj pozor!"
Apollyon: Vtedy sa rozkrocil Apollyon na celu sirku cesty a
povedal: "Nebojim sa v tejto veci, prihotov sa zomriet, lebo
prisaham na svoju pekelnu priepast, ze dalej nepojdes: tu
vytrasiem z teba tvoju dusu."
A s tym strelil ohnivy sip do jeho prs; ale Krestan mal v ruke
stit, ktorym zachytil sip a tak odvratil nebezpecenstvo.
Vtedy vytiahol Krestan mec, lebo videl, ze je cas hybat sa. Ale
aj Apollyon tou istou rychlostou sa pustil do neho a zasypal ho
takym mnozstvom sipov, ze padali husto jako dazd. A takym
cinom sa stalo, ze hoci sa Krestan i statocne branil a vyhybal
sipom, predsa ho len Apollyon poranil na hlave, na ruke i na nohe.
Nasledkom toho Krestan trochu cuvol, a Apollyon dotieral tym
prudsie. Ale Krestan zase nabral odvahy a postavil sa proti potvore
a branil sa tak muzne, jako vladal. Tento prudky boj trval cosi
viac ako pol dna, tak dlho, az bol Krestan skoro cely vysileny.
Lebo je pochopitelne, ze Krestan nasledkom svojich ran musel
slabnut viac a viac.
Vtedy vidiac Apollyon prihodny cas zacal sa drat k samemu
Krestanovi a zapasiac s nim strasne ho povalil, pri com vyletel
Krestanovi z ruky mec. Vtedy povedal Apollyon: "Teraz ta uz
mam!", a to povediac skoro dusu z neho vytlacil, tak ze Krestan
pocal pochybovat o svojom zivote. Avsak Boh to tak chcel, ze kym
Apollyon sa posledny raz zahnal, aby urobil dobremu cloveku navzdy
konec, Krestan rychle siahol rukou po svojom meci a pochytiac ho
povedal: "Neraduj sa nado mnou, o, nepriatelu! Padnem-li, zase
povstanem!" (Mich. 7,8-9; Jak. 4,7.). 

A s tym zasadil Apollyonovi smrtelnu ranu, tak ze sa potocil a
cuvol ako ten, kto dostal smrtelnu ranu. A vidiac to Krestan oddal
sa do neho a povedal: "Ale, v tom vo vsetkom statne vitazime
skrze Toho, ktory nas zamiloval" (Rim. 8,37-39.). Tu roztiahol
Appolyon svoje dracie krydla a rychle odletel prec, tak ze ho
Krestan viacej nevidel. Ako desne skrecal Apollyon a ohyzdne reval
po cely cas boja, to si nikdo nevie predstavit, iba ten, kto to
videl na vlastne oci a pocul na vlastne usi ako ja: vravel ako
drak, a zase na druhej strane kolko vzdychov a zastonov vydralo sa z
prs Krestana! Po cely ten cas ani len raz som nevidel, ze by sa
bol mile podival, az spozoroval, ze ranil Apollyona svojim, na obe
strany brusenym mecom, no vtedy sa usmial a pozrel hore. Ale to aj
bol taky strasny boj, akeho som nikdy v svojom zivote nevidel!
A tak po ukoncenom boji povedal Krestan: "Tu podakujem tomu,
ktory ma vyslobodil z tlamy leva, tomu, ktory mi pomahal proti
Apollyonovi", a tak aj urobil vraviac:

Veliky Belzebub, tohto zhubcu hlava,
usudil ma znicit ako selma, drava.
Preto svojho sluhu vyslal v strasnej zbrani,
ktory v pekla bese bol mi zadal rany.
Ale pomahal mi Michal, knieza, slavne,
a ja, raniac mecom, zahnal selmu v dialne.
Preto jemu vzdavam napokon tu slavu;
vdaku a svatemu Jeho menu chvalu.

Vtedy prisla k nemu akasi ruka, ktora drzala niekolko listov zo
stromu zivota a podala mu ich, ktore vzal a prilozil na rany,
ktore bol dostal v boji, a naskutku bol uzdraveny. Potom si sadol na
tom mieste, aby si zajedol chleba a zapil vina z flase, ktoru bol
kratko predtym dostal, a takto sa obcerstviac, vydal sa znova na
svoju put, no, s vytasenym mecom v ruke, lebo si povedal, kto vraj
vie, ci tu neni na blizku nejaky iny nepriatel! Avsak nezisiel
sa so ziadnym inym nepriatelom ako s Apollyonom v celej tej doline.

KAPITOLA  XI.

Na konci doliny Pokorenia bola ina dolina, dolina Tone Smrti. Touto
dolinou musel ist Krestan, lebo cesta do nebeskeho mesta lezi
zrovna jej stredom. Dolina je velmi pusta a priserna, a prorok
Jeremias ju takto opisuje: "Pust, zem pusta a jamista, zem
vyprahla, zem tone smrti; zem, ktorou nechodi ziaden clovek (iba
Krestan), a kde nebyva ziaden clovek" (Jerem. 2,6.).
Tu sa mal Krestan este horsie ako v boji s Apollyonom, ako to
nasledujuce ukaze...
A tak videl som v svojom sne, ze ked prisiel Krestan na chorat
Tone Smrti, stretli sa s nim dvaja muzovia, deti to tych, ktori
to boli doniesli zlu zpravu o tej dobrej zemi (4. Moj. 13,32-34.), a
ponahlali sa spat. 

Krestan ich takto oslovil.
Krestan: "Ludia, odkial idete?"
Ludia povedali: "Spat! Spat! A radili by sme ti, aby si aj ty
tak urobil, ak ti je zivot a pokoj drahy."
Krestan sa pytal: "A coze je?"
Ludia: "Ze vraj coze je! Sli sme tou cestou, ako ty ides, a
sli sme tak daleko, ako sme sa odvazili, a len-len co sme
nezasli pridaleko, lebo nech ideme kusok dalej, neboli by sme ti
mohli doniest o tom zvest."
Krestan: "Ale povedzte predsa, co sa vam prihodilo?"
Ludia: "Boli sme uz skoro v doline Tone Smrti, ale na stastie,
hladiac pred seba, videli sme nebezpecenstvo prv, nez sme do neho
vosli."
Krestan: "Ale coze ste to videli?"
Ludia: "Co sme videli! Nuz samu dolinu sme videli, ktora je
cierna ako smola a videli sme tam diablov, strasidla a drakov z
priepasti. A tiez sme poculi v doline ustavicne zavijanie a
bedakanie sta zavijanie a bedakanie ludi v nevyslovitelnom
trapeni, ktori tam kdesi v bolestiach a sputnani v zelezach
sedeli. A nad dolinou visia ochabujuce mracna zmatku, i smrt
vzdy nad nou roztahuje svoje krydla (Job 10, 22.). Jednym slovom,
je to tam vsetko nadmieru desne a skrz naskrz zmotane."
Vtedy povedal Krestan: "Z toho, co ste povedali, vyrozumievam len
tolko, ze je to moja cesta k zelanemu pristavu" (Jerem. 2,6.).
Ludia: "Ked je tak, nech je to teda tvoja cesta, ale my nou
nepojdeme."
A tak sa rozisli, a Krestan siel svojou cestou, no, vzdy s
vytasenym mecom v ruke, lebo sa bal, aby nebol napadnuty.
A potom som videl vo svojom sne, ze po pravej ruke celou dolinou, ak
daleko len siahala, bola velmi hlboka priepast. To je ta
priepast, do ktorej slepi vodili slepych po vsetky casy, a kde
obaja biedne zahynuli (Mat. 15,14.). A zase po lavej ruke bol velmi
nebezpecny mociar, do ktoreho ked padne i dobry clovek,
nenajde svojej nohe oporu. Do toho mociara bol kedysi padol kral
David, a bezotazne by sa bol v nom zadusil, keby ho ten, ktory je
mocny, nebol stade vytiahol (Zalm 69,15.). I cesta, vlastne
chodnik, tu bola velmi uzka, a to bolo tym horsie pre Krestana;
lebo hladajuc vo tme vyhnut priepasti na jednej strane, hrozilo mu
nebezpecenstvo, ze padne do mociara na druhej strane, a zase
naopak, ked hladel uniknut mociaru, a keby nebol dal veliky
pozor, hned by bol padol do priepasti. Nuz tak isiel, a tu som ho
pocul horko vzdychat, lebo okrem spomenutych nebezpecenstiev cesta
tu bola tak tmava, ze casto, ked zdvihol nohu, aby pokrocil,
nevedel, kde alebo na co ju postavit.
Tak asi v strede doliny spozoroval som celuste pekla, a bolo tiez
pri samej ceste. Tu rozmyslal Krestan, co ma urobit, lebo
chvilami vychadzal veliky plamen a dym s iskrami, a bolo pocut
desne a ohyzdne zvuky, vsetko to veci, ktore nedbali na Krestanov
mec, ako predtym Apollyon, a tak bol prinuteny odlozit svoj
mec a chopit sa inej zbrane, zvanej: Vselijaka modlidba (Ef.
6,18.), a volal, ako som pocul: "O, Pane, prosim Ta, vyslobod
moju dusu!" (Zalm 116,4.). A tak isiel dlhu chvilu, no,
plamene len vzdy oproti nemu slahali a chceli ho zasiahnut. A pri
tom pri vsetkom pocul zalostne hlasy a cosi sa tak strasne hned
sem, hned tam metalo, ze niekedy myslel, ze ho to roztrha na
marne kusy alebo zasliape ako blato na ceste. Tie strasne veci
videl a pocul desne zvuky celych niekolko mil cesty. 

A tak prisiel na akesi miesto, kde sa mu zdalo, ze pocuje, ako ide
proti nemu zastup nepriatelov. Tu zastal a znova rozmyslal, co
ma urobit. Niekedy mal spola myslienku vratit sa, ale potom si
zase myslel, ze uz ma snad pol cesty strasnou dolinou za sebou.
A tiez mu prislo na mysel, jak mnoho nebezpecenstvi uz doteraz
premohol, a ze ist spat by mohlo byt nebezpecnejsie, ako ked
uz len pojde napred, a tak sa rozhodol, ze pojde vpred. No, zdalo
sa, ze len idu nepriatelia blizsie a blizsie. Ale ked uz
skoro az k nemu samemu boli prisli, zavolal mocnym hlasom: "Idem
v hrdinskej sile Pana Hospodina!" (Zalm 71,16.). A tak ustupili a
viac neprisli.
No, jednu vec by som nechcel opomenut; spozoroval som totiz, ze tu
bol Krestan tak zmateny, ze ani len svojho vlastneho hlasu
nepoznal, a to som takto spozoroval: prave vtedy, ked bol prisiel k
celustiu horiacej priepasti, priblizil sa  zo zadu potichu k nemu
jeden z tych zlych duchov a sepcuc vnukal mu mnoho roniacich
ruhani, o ktorych cele myslel, ze pochadzaju z jeho vlastneho
srdca, a to ranilo Krestana viac ako cokolvek ine, co ho bolo
predtym stretlo, totiz ked myslel, ze by sa mal teraz ruhat
tomu, ktoreho predtym tak velmi miloval; no, citil, ze keby za to
mohol, nerobil by to. Ale nemal ani tolko rozvahy, aby si bol zapchal
usi alebo pozoroval a poznal, skadial idu ruhania.
A ked uz bol Krestan dlhy cas putoval v takomto bezutesnom
stave, zdalo sa mu, ze pocuje hlas akehosi cloveka, ktory ide
pred nim a hovori: "Aj keby som isiel dolinou Tone Smrti,
nebudem sa bat zleho, lebo Ty si so mnou; Tvoj prut a Tvoja palica
ma potesuju" (Zalm 23,4.).
Vtedy sa velmi rozveselil, a sice po prve preto, lebo z toho
sudil, ze ktorisi Boha sa bojaci ludia su zrovna tak v doline
ako aj on sam, a po druhe preto, ze pozoroval, ze je Boh s nimi,
hoci su v tom istom tmavom a smutnom stave jako aj on, a preto
rozmyselal: "Preco by nebol i so mnou, hoci to aj pre rozlicne
prekazky, ktore mi tu prekazaju, nemozem vidiet?" (Job.
9,11.). A konecne po tretie rozradoval sa preto, lebo sa nazdal, ze
keby ich mohol dohonit, by mal pomaly dobru spolocnost.
A tak isiel dalej a volal na toho, ktory to siel pred nim. Ale
ten nevedel, co odpovedat, lebo tiez myslel, ze je tam iba sam.
Az konecne pomaly svital den, a vtedy povedal Krestan: "Obracia
tonu smrti na rano" (Amos 5,8.).
A ked sa uz bolo rozodnilo, obzrel sa naspat, no nie, ze by sa mu
bolo chcelo vratit sa, ale aby videl za denneho svetla, cez ake
nebezpecenstva presiel za tmy. 

A tak dokonalejsie videl jamu, ktora bola na jednej strane, a
mociar, ktory bol na druhej strane, a jak uzka to bola cesta,
ktora viedla pomedzi oboje. A videl i tych demonov, strasidla a
drakov z priepasti, ale to vsetko uz len zdaleka, lebo ked sa
rozodni, neopovazia sa blizsie, no, predsa mu boly zjavene dla
toho, co je napisane: "Z tmy odkryva hlboke veci a na svetlo
vyvodi tonu smrti" (Job 12,22.).

A tak to Krestana velmi dojalo, ze bol vyslobodeny od vsetkych
nebezpecenstiev svojej pustej a prisernej cesty, ktore to
nebezpecenstva, hoci sa ich prv viacej bal, teraz jasnejsie videl,
pretoze mu ich denne svetlo urobilo zrejmejsimi. A tak asi o tom
case vychadzalo slnko, co bolo pre Krestana novou milostou, lebo
treba uvazit, ze uz prva cast doliny Tone Smrti bola
nebezpecna, ale jej druha cast, ktorou mu este bolo treba ist,
bola, ak mozno tak povedat, este omnoho nebezpecnejsia. Lebo od
miesta, na ktorom teraz stal, az po samy koniec doliny, bola cesta
vonkoncom taka pokryta smeckami, pascami, osidlami a sietami na
jednej strane, a zase na druhej strane bolo tolko jam, vymolov,
hlbokych dier a klzkych strmin, ze nech je teraz tma, ako ked
isiel prvou castou doliny, keby bol mal i tisic dusi, vsetky by
bol odhodil a zatratil. Ale - ako som povedal - prave teraz vychadza
slnko. A vtedy povedal: "Jeho svieca mi svietila nad hlavou, a s Jeho
svetlom som presiel tmou" (Job 29,3).
A tak v tom svetle prisiel az na koniec doliny. A videl som vo
svojom sne, ze na konci doliny bola rozliata krv, a lezali tam
kosti, popol, dokalicene a dosekane tela ludske, tela to
putnikov, ktori predtym isli tou cestou. A premyslajuc, co je
toho asi pricina, spozoroval som kusok pred sebou jaskynu, v
ktorej kedysi za starych cias zili a pelesili dvaja obri,
Neomylny  a Pohan, ktorych tou mocou a tyranstvom boli ukrutne
povrazdeni ludia, ktorych to tam lezali kosti, krv, popol a ine.
Ale popri tomto mieste presiel Krestan bez zvlastneho
nebezpecenstva, comu som sa trochu podivil. Ale potom som sa
dozvedel, ze Pohan je uz davno mrtvy, a ten druhy, hoci vraj
este zije, nasledkom staroby a tiez nasledkom citelnych
uderov, ktore dostal v bojoch za svojich mladsich rokov ochorel a
zmeravel na tolko, ze teraz moze malo viac urobit ako sediet vo
dveriach svojej jaskyne, ganit a sklabt sa na putnikov, ked
idu popri nom, a hryzt si nechty od zlosti, ze ich uz nemoze
napadnut.
A tak som videl, ze Krestan isiel svojou cestou. 

No, hladiac na stareho cloveka, ktory to sedel pri otvore svojej
jaskyne, nevedel, co si ma pomysliet, najma ked ho starec, hoci
sa nemohol dostat za nim, takto oslovil: "Vy sa nikdy nepolepsite,
dokial viacerych z vas neupalia." Ale Krestan neodpovedal a
isiel pokojne a vesele ale aj a tak i presiel popri nom bez toho,
ze by sa mu bolo nieco zleho stalo, a potom spieval:

O, div sveta, neslychany!
Bo, inace nelze povedat,
ze som takto zachovany,
kde som zahynut mal tisic krat.

Nebezpecenstva obnali
bolyimoju dusu, peklo, hriech;
zli duchovia pokusali;
diabla bolo pocut strasny smiech,

tam v doline Tone Smrti,
plnej zhuby, pasci, tak sieti,
zhubca kde tak mnohych zdrti;
tma tam, slnka jas kde nesvieti.

Jeden v svojej vsak milosti
neviditelne ma sprevadzal
On ostrihal moje kosti,
v laske nebezpecia odvracal.

Jezis, svaty, mi zachranil
zivot - Jemu slavy koruna! -,
cistou rukou ma obranil.
Vecna slava mu. Haleluja!

KAPITOLA X.

A ako tak isiel Krestan svojou cestou, prisiel k akemusi vrsku,
ktory bol narokom nasypany tym cielom, aby putnici mohli
prehliadnut cestu ktora bola pred nimi. Nuz, Krestan vysiel nan
a hladiac pred seba videl Verneho, ktory isiel pred nim svojou
cestou. Vtedy zavolal na neho Krestan hlasno: "Hej, hej! Pockaj,
chcem ist s tebou!" Na to sa obzrel Verny a krestan zase zavolal
na neho: "Postoj, postoj, az prijdem k tebe!" Ale Verny odvetil:
"Nie! Ide mi o zivot, a pomstitel krvi je za mnou" (4.Mojz.
35,6-12).
To zabolelo Krestana a znepokojilo, ale napnuc vsetky svoje sily
skoro dohonil Verneho, ano, i predbehol ho, a tak bol posledny
prvy. Tu sa Krestan samolubo a povysene usmial, ze predbehol
svojho brata; avsak nepozorujuc na svoje nohy nahle sa potkol a
padol a nemohol povstat, az prisiel Verny a pomohol mu.
Potom som videl vo svojom sne, ze isli spolu a mali sa velmi radi a
mile sa zhovarali o vsetkom, co sa im prihodilo na ich puti, a
Krestan takto zacal.
Krestan: "Moj vzacny a milovany brat Verny, som rad, ze som ta
dohonil, a ze Boh tak upravil nase srdcia, ze mozeme spolocne
ist touto tak prijemnou cestou."
Verny: "Nazdal som sa, mily priatelu, ze budem moct ist s
tebou hned od nasho mesta, ale ty si ma predbehol, a tak som bol
prinuteny ist celou tou cestou samotny."
Krestan: "Ako dlho si bol potom este zostal v Meste Skazy, nez si
sa za mnou vydal na put?"
Verny: "Az som nemohol dlhsie zostat, lebo hned po tvojom odchode
sa tam vela o tom hovorilo, ze nase mesto v kratkom case bude
spalene ohnom z neba az do zakladu."
Krestan: "Ale ozaj? Teda tak vraveli tvoji susedia?"
Verny: "Tak je, za nejaky cas kazdy hovoril o tom."
Krestan: "A coze viac nikto z nich nevysiel z mesta, aby unikol
nebezpecenstvu, iba ty sam?"
Verny: "Nie, lebo hoci sa tam - ako som povedal - mnoho o tom
hovorilo, predsa nemyslim, ze by tomu boli pevne verili, lebo som
pocul niektorych, ze v horlivom rozhovore posmesne hovorili o tebe
a o tvojej "zufalej ceste", ako nazyvali tvoju put. Ale ja som
veril a verim doteraz, ze nase mesto bude skazene ohnom a sirou
z neba, a preto som utiekol stade."
Krestan: "A o susedovi Povolnom si nepocul nic hovorit?"
Verny: "Ano, Krestan, pocul som, ze isiel s tebou; az prisiel
po bahno Zufalstva, do ktoreho vraj bol padol, ako niektori
hovorili. Ale on nechcel, aby niekto o tom vedel, ze bolo tak. 

No, ja som presvedceny, ze bol nalezite domazany blatom toho
druhu."
Krestan: "A co mu povedali susedia?"
Verny: "Odkedy sa vratil, je u ludi vo velkom posmechu, a to u
ludi kazdeho druhu. Niektori sa mu posmievaju, a zase niektori
nim opovrhuju, a sotva ho niekto chce vziat do roboty. Teraz je
sedem raz horsi, ako keby sa nikdy nebol pohol z mesta.
Krestan: "Ale preco su tak proti nemu, ked sami opovrhuju cestou,
ktoru opustil?"
Verny: "Hovoria: Obeste ho, takeho odpadlika, ktory tak prevracia
kabat! Nebol verny svojmu vyznaniu! Mam za to, ze Boh este len aj
svojich vlastnych nepriatelov postval na neho, aby sa mu posmievali
a spravili si z neho porekadlo, preto, ze opustil cestu."
Krestan: "Ci si nehovoril s nim, prv nez si odisiel?"
Verny: "Zisiel som sa s nim raz na ulici, ale on skulil na druhu
stranu ako ten, kto sa hanbi za to, co urobil, a tak som s nim
nehovoril."
Krestan: "Z pociatku, ako som sa vydal na cestu, som mal nadej o
clovekovi, ale teraz sa obavam, ze zahynie pri zahube mesta, lebo
sa mu prihodilo, ako hovori prave prislovie: "Pes navratil sa k
svojemu vyvratku, a umyta svina sa opat povalala v blate"
(2.Petra 2,22).
Verny: "Toho sa i ja obavam pri nom; ale ktoze zabrani tomu, co
bude!?"
Krestan: "Nuz nechajme ho, sused Verny", povedal Krestan, "a
hovorme o veciach, ktore sa viac nas tykaju. Teraz mi rozpravaj,
co sa ti prihodilo na ceste, ako si isiel; lebo viem ze sa ti
nieco prihodilo; inac by to bol div, keby nebolo tak."
Verny: "Ja som unikol bahnu, do ktoreho - ako pozorujem - si ty bol
upadol, a dostal som sa hore po branu bez toho nebezpecenstva, iba
co som sa zisiel s akousi osobou, ktora sa volala Chlipnost, a
ktora by mi bola chcela urobit velke zlo."
Krestan: "To dobre, ze si unikol jej sieti. Jozefa kedysi tiez
velmi prenasledovala, ktory jej vsak unikol ako aj ty, ale by ho to
bolo skoro stalo zivot. (1.Mojz. 39,11 - 13). A co ti urobila?"
Verny: "Ani by som si nepomyslel - len ak si to sam zakusil -, aky
ulisny ma jazyk. Velmi na mna dotierala, aby som isiel s nou,
slubujuc mi vselijake uspokojenie a vselijaku rozkos."
Krestan: "Ano, ale spokojnosti dobreho svedomia ti neslubila?"
Verny: "Vies, co myslim - vsetko telesne a hriesne uspokojenie
a hriesnu rozkos."
Krestan: "Vdaka Bohu, ze si jej unikol. Na ktorych sa hneva
Hospodin, ti padnu do jej jamy" (Prisl. 22,14).
Verny: "No, neviem istotne, ci som jej cele unikol a ci nie."
Krestan: "Ako to myslis? Hadam si len nepovolil jej ziadostiam?"
Verny: "To nie, ze by som sa bol poskvrnil, lebo som pamatal na
davne pismo, ktore som videl, a ktore hovori: "Jej nohy
zostupuju do smrti a jej kroky smeruju do pekla" (Prisl. 5,5). 

A tak som zazmuril oci, lebo som sa nechcel dat ocarit jej
pohladom (Job 31,1). Vtedy sa pohrdlive pozrela na mna a dala sa mi
posmievat, a ja som isiel svojou cestou."
Krestan: "A ci ta nikto viac nenapadol, ako si isiel?"
Verny: "Ked som prisiel ku pate brehu "Tazkosti", stretol som sa
s velmi starym clovekom, ktory sa ma pytal, kto som a kam idem?
Povedal som mu, ze som putnik a ze idem do nebeskeho mesta. Vtedy
riekol stary clovek: "Zdas sa byt cestnym chlapom. Ci by si
nepristal byvat u mna za placu, ktoru ti dam?" Vtedy som sa
pytal na jeho meno, a kde byva. Povedal, ze jeho meno je Stary
Adam, a ze byva v meste Klamu (Ef. 4,22). Potom som sa ho pytal,
aka je reku jeho praca a aka mzda, ktoru da? Na to mi povedal,
ze jeho praca su mnohe a rozlicne rozkose, a jeho mzda to, ze
na koniec budem jeho dedicom. Dalej som sa pytal na jeho dom, a
akych ma este sluhov? A tak mi povedal, ze jeho dom je plny
vsetkych moznych lakot sveta, a sluzit ze mu vraj sluzia
ti, ktorych sam splodil. Potom sa ho opytal, kolko ma deti? A
povedal, ze ma iba tri dcery: Ziadost tela, Ziadost oci a
Pychu zivota (1.Jan 2,16) a ze ak chcem, mozem si vziat za
zeny vsetky tri. A este som sa pytal, ako dlho by chcel, aby som
zil u neho? A riekol mi, ze kym len sam zije."
Krestan: "A na comze ste na koniec zostali?"
Verny: "Nuz z pociatku som bol aj trochu nakloneny ist s
clovekom, lebo sa mi videlo, ze hovori velmi pekne, ale potom
hladiac na jeho celo, kym som s nim hovoril, videl som napisane
"Zloz stareho cloveka z jeho skutkami" "(Ef. 4,22).
Krestan: "A potom co?"
Verny: "Potom mi bleskom prisla na rozum myslienka, paliaca ako
ohen - nech uz potom povedal cokolvek a akokolvek aj lichotil -
myslienka, ze ak ma dostane do svojho domu, preda ma za otroka. A
tak som mu povedal, aby mi viac nevravel, lebo reku sa nezblizim
dveriam jeho domu. Tu sa mi dal skarede nadavat a povedal, ze
posle za mnou kohosi takeho, ktory vraj strpci mojej dusi moju
cestu. A tak som sa obratil, ze pojdem prec, citil som, ako sa
drzi mojho tela a tak smrtelne ma sklbol naspat, ze sa mi
pozdalo, ako co by bol so sebou odtrhol kus mojho tela, takze som
skrikol: "O, ja biedny clovek!" (Rim. 7,24). A tak som potom isiel
svojou cestou hore brehom."
A ked som bol usiel tak asi pol cesty hore a obzrel sa, videl som
kohosi bezat za sebou rychle ako vietor a tak ma dohonil prave asi
na tom mieste, kde je to sedisko.
Krestan: "Prave tam - odvetil Krestan - som si sadol odpocinut
si. 

Ale suc premozeny spankom bol som tam stratil tuto listinu spoza
nadier."
Verny: "Ale ze ma vypocuj, moj dobry brat! Akonahle ma clovek
dohonil, tak ma uderil, ze ma zrazil na zem a nazdal sa, ze som
mrtvy. Ale prijduc zase trochu k sebe pytal som sa ho, preco ma
tak drvi ani otroka? Povedal: "Pre svoju tajnu naklonnost k
staremu Adamovi", a vtom ma znova smrtelne udrel do prs a zrazil ma
nazad, takze som padol horeznacky. A tak som zase ako predtym
lezal ako mrtvy pri jeho nohach. A ked som zase prisiel k sebe,
upenlivo som ho prosil o milost. Ale on povedal: "Ja neznam
milosti", a s tym ma zase zrazil na zem. A bezotazne by mi bol
urobil koniec, keby nebol ktosi prisiel k tomu a nebol mu kazal, aby
prestal."
Krestan: "A kto to bol, kto mu to kazal prestat?"
Verny: "Sprvu som Ho nepoznal, ale ako prisiel popri mne, spozoroval
som diery na Jeho rukach a na Jeho boku, a z toho som uhadoll, ze
je to nas Pan. A tak som isiel hore brehom."
Krestan: "Clovek ktory ta dohonil, bol Mojzis. Ten nikoho
nesetri ani nevie preukazat milost tym, ktori prestupuju jeho
zakon."
Verny: "Ja to dobre viem. Nebolo to prvy raz, co sa so mnou
zisiel. On to bol, ktory prisiel ku mne, ked som bezpecne byval
doma, a povedal mi, ze mi nad hlavou zapali moj dom, ak tam dalej
zostanem."
Krestan: "Ale ci si nevidel domu, ktory stoji na temeni brehu, na
tej strane, kde sa Mojzis s tebou zisiel?
Verny: "Videl, aj tych levov, prv nez som k nemu prisiel. Ale
nazdavam sa, ze lvi spali, lebo bolo poludnie. A majuc pred sebou
taky kus dna presiel som popri vratnom a zisiel som z brehu."
Krestan: "Tak je; povedal mi, ze ta videl prejst popri dome. Ale
skoda, ze si nevosiel, lebo by ti tam ukazali tak mnohe
zvlastnosti, ze by si ich sotva bol zabudol do svojej smrti. Lez
povedz mi, prosim ta, ci si nikoho nestretol v doline Pokorenia?
Verny: "Ano, stretol som sa s akymsi Nespokojnym, ktory by ma bol
rad prehovoril, aby som sa s nim vratil, a udaval pricinu, ze v
doline nieto vobec nijakej cti. Aj to mi povedal, ze ist ta je
urobit proti voli vsetkych mojich priatelov, ako je Pycha,
Drzost a Namyslenost, Sebaklam, Svetska Slava a ini, ktori vraj
- a ze to istotne vie - by sa velmi urazili, keby som urobil zo seba
takeho blazna a brodil sa dolinou."
Menoval, smu robit naroky na moje pribuzenstvo, a to pravom, lebo
reku mi boli skutocne rodina podla tela; ale odkedy som sa stal
putnikom, odriekli sa ma, ako som i ja ich zavrhnul, a preto su mi
teraz tolko, ako co by nikdy nepochodili z mojho rodu. 

A povedal som mu i to, ze co sa tyka samej doliny, cele nespravne
predstavil vec, lebo pred ctou ja pokorenie a vysoky duch pred
padom, lebo ako hovori Salamun: "Pred skrusenim sa povysuje
srdce cloveka, a pred slavou chodi ponizenie" (Pris. 18,12).
Preto radsej pojdem touto dolinou k cti a k slave, ktoru za cest
a slavu, ktoru on, Nespokojny, ceni za najvhodnejsiu nasej
lasky a snahy."
Krestan: "A s inym nicim si sa nestretol v doline?
Verny: "Ano, zisiel som sa s Hanbou. No myslim, ze zo vsetkych
ludi, s ktorymi som sa zisiel na svojej puti? ma on sam
neprave meno. Ti druhi sa dali odbit niekolko dovodmi, a nieco
inak, ale tento drzy sa nijakym cinom nedal odbit."
Krestan: "A coze ti povedal?"
Verny: "Hej, ze co mi povedal! Nabozenstvo zavrhoval vobec.
Vravel, ze je to polutovaniahodne, nedostojne a plazive pre
muza starat sa o nabozenstvo. Povedal, ze mat utle svedomie je
nemuznostou, a vraj bdiet nad svojimi slovami a nad svojimi cestami
ako aj viazat sa a nepouzit vypinavej slobody, ktoru pouzivaju
chrabri duchovia toho casu, urobi cloveka pred svetlom smiesnym.
A namietal i to, ze po vsetky casy bolo
iba malo mocnych, bohatych alebo mudrych, ktori boli mojej
mienky; aj to vraj niktory nezdielal, kym nebol nahovoreny stat
sa blaznom a dobrovolne sa odvazit, pripadne stratit vsetko za
cosi, o com nikto iny nevie, co je to (1.Kor. 1,23-26; 3,18.
Filip. 3,7-9. Jan 7,48).
A okrem toho ukazoval na obecny a nizky stav a na nizke povolanie
tych, ktori boli hlavne putnici v casoch, v ktorych zili, aj na
ich neucenost a nevedomost, a ze vraj nerozumeju sa do niktorych
prirodnych vied. Ano, mna tiez povazoval za takeho pre mnoho
viac veci, nez tu uvadzam. Tak na priklad vravel, ze je to hanba
sediet a skucat, ked sa kaze, a zialit nad svojimi hriechami;
hanba ze je prist domov vzdychajuc a stenajuc, hanba vraj prosit
svojho suseda za odpustenie pre pletky alebo nahradit, kde som
niekomu nieco vzal, ukradol. Aj to povedal, ze nabozenstvo
odcudzi cloveka velkemu, pre niekolko nemravov - ktore ovsem
pomenoval jemnejsim, krajsim menom - a posobi vraj to, ze si
clovek osvoji a vazi si to, co je nizke pre duchovne bratstvo.
Nuz ci to vraj nie je hanba?"
Krestan: "A co si mu ty povedal?"
Verny: "Co som mu povedal! Sprvu som vlastne nevedel, co na to
povedat. Ba tak ma dohnal do uzkeho, ze mi krv udrela do tvare, a
bola to ona, neprava hanba sama, ktora vyvolala ten rumenec, a
bezmala by ma bola premohla. Ale konecne som zacal uvazovat, ze
to, co je vysoke u ludi, je ohavnostou u Boha (Luk. 16,15). A
potom som tiez myslel, ze tento Hanba mi hovori, co su ludia,
ale mi reku nic nehovori, co je Boh, alebo co je Bozie slovo. 

A okrem toho som myslel, ze v sudny den nebudeme posudeni na
smrt alebo na zivot podla rozumu vypinavych duchov tohoto sveta,
ale podla mudrosti a zakona Najvyssieho. A preto som myslel, ze
najlepsie je to, co hovori Boh, i keby vsetci ludia na svete boli
proti tomu. Vidiac tedy, ze Boh najvyssie ceni svoje nabozenstvo
a nezne svedomie, a vidiac tiez, ze ti, ktori sa urobia pre
nebeske kralovstvo blaznami, su ti najmudrejsi, a ze
chudobny clovek, ktory miluje Krista, je bohatsi ako najvacsi
clovek vo svete, ktory Ho nenavidi, a tak reku Hanba, prac sa! Ty
si nepriatel mojho spasenia. Ci by som mal s tebou drzat proti
svojmu najvyssiemu Panovi? Ako by som sa mu potom pozrel do tvari,
ked pride? Ak by som sa teraz hanbil za Jeho cesty a za Jeho
sluzobnikov (Marka 8,38), ako by som smel cakat jeho pozehnanie?
Ale tento Hanba bol skutocne smely darebak, sotva som sa ho mohol
striast, ano, stale sa mi vesal na krk a ustavicne mi sepkal do
ucha hned s tou, hned s inou prichadzajuc slabostou, ktora
tu-tam sleduje nabozenstvo. Ale konecne som mu povedal, ze darmo
by sa dalej namahal, lebo reku vo veciach, ktorymi on opovrhuje, ja
vidim najvacsiu slavu. A tak konecne zbavil som sa nepohodlneho
chalana. A ked som ho striasol zo seba, zacal som spievat:

Pokusenia, ktore prichadzaju
na tych, ktori Boha posluchaju,
premnohe su, a telo ich rado;
znova a vzdy znova prijdu. Hla do
smrti clovek musi byt na strazi,
ak nechce padnut a si vazi
vecny zivot. Preto, o, putnici,
bdejte, budte chrabri bojovnici!

Krestan: "Som rad, moj brat, ze si sa tak statne vzoprel tomu
nicemovi a odbil ho. Lebo z toho, co si povedal, sudim i ja ako ty,
ze totiz zo vsetkych ma a on sam neprave meno, lebo je taky
smely, ze sa neboji ist za nami po ulici a snazi sa zahanbit
nas predovsetkymi lumi, to jest snazi sa, aby sme sa hanbili za
to, co je dobre. Keby sam nebol bezocivy, nikdy by sa nepokusil
robit, ako robi. No, nedajme sa mu, nech je akokolvek, lebo napriek
vsetkemu jeho chvastunstvu urobi z cloveka blazna a nic ine.
"Mudri zdedia slavu, povedal Salamun, a, blazni podstupia v
potupe" (Prisl. 3,35).
Verny: "Ja myslim, ze proti Hanbe musime volat o pomoc k Tomu,
ktory chce, aby sme boli chrabrymi bojovnikmi za pravdu na zemi."
Krestan: "Pravdu si riekol; ale ci si sa viacej s nikym nestretol v
doline?"
Verny: "Postretol, lebo cely ostatny kus cesty dolinou mi svietilo
slnko, i dolinou Tone Smrti."
Krestan: "To bolo tvoje stastie. Mne sa cele inace vodilo, lebo
ja som mal za dlhy cas desny suboj so zurivym nepriatelom
Apollyonom, a to takmer hned, ako som vkrocil do doliny. 

Ano, uz som skutocne myslel, ze ma tam usmrti, najma ked ma bol
dostal na zem a krusil pod sebou, ako co by ma bol chcel skrusit
na kusy, lebo ako ma hodil na zem, vyletel mi z ruky moj mec, ano,
povedal, ze ma uz iste ma. Ale ja som volal k Bohu, a vyslysal ma
a oslobodil ma zo vsetkych mojich trapeni. Potom som vstupil do
doliny "Tone Smrti" a nemal som svetla, skoro az som nou presiel
pol cesty; zdalo sa mi raz po raz, ze tam uz-uz zahyniem, ale
konecne svitol den, a vyslo slnko, a potom som uz isiel zbytok
cesty o mnoho lahsie a pokojnejsie."

KAPITOLA XI.

Potom som videl vo svojom sne, ze ako isli, Verny nahodou pozrel
na stranu a videl tam cloveka, ktory sa menoval Hovorka a kracal v
istej vzdialenosti vedla nich, lebo v tej casti kraja bolo dost
miesta, aby isli vsetci vedla seba. Bol to urasteny clovek a
stihly a svarnejsi z opodial ako z blizka. Verny ho takto
oslovil: "Skadial ze, skadial, priatelu? Ci tiez idete do
nebeskej zeme?"
Hovorka: "Ano, idem tiez ta."
Verny: "To je dobre, nadejem sa tedy, ze budeme mat vasu milu
spolocnost."
Hovorka: "Ach, velmi rad pojdem s vami."
Verny: "Podte teda blizsie, nech ideme spolu a vyuzijeme cas v
rozhovore o uzitocnych veciach."
Hovorka: "Hovorit o dobrych veciach s vami alebo s kymkolvek inym
je mi velmi prijemne. A som rad, ze som sa zisiel s lumi,
ktori su nakloneni k takemu dobremu skutku, lebo aby som povedal
pravdu, takych ludi je malo, ktorym by islo o to, aby tak to
stravili svoj cas, ked cestuju, ale ovela radsej hovoria o
veciach, z ktorych niet uzitku, a to mi bolo uz casto protivne."
Verny: "Je to naozaj polutovaniahodna vec. Lebo kde ktora vec by
bola tak hodna pouzit za nu ust a jazyka pozemskeho cloveka ako
veci nebeskeho Boha?!"
Hovorka: "Velmi sa mi lubite, lebo vase slova su plne
presvedcenia, a ja chcem dodat: ktora vec by bola taka mila a
uzitocna ako hovorit a veciach Bozich?! Ano, co moze byt
milsie cloveku, ak ma vobec zalubu vo veciach zvlastnych a
podivuhodnych? Na priklad ak ma zalubu hovorit a dejinach alebo
o tajomstvach veci, alebo ak clovek rad hovori o divoch, o
zazrakoch alebo o znameniach - kde najde veci, tak rozkosne podane
a krasne opisane ako vo Svatom Pisme?!"
Verny: "To je pravda, lenze nam musi ist o to, aby sme mali z
takychto veci uzitok, ked o nich hovorime."
Hovorka: "To je to, co som povedal; pretoze hovorit o takych
veciach je velmi uzitocne, lebo takym cinom si clovek nadobudne
znamosti o mnohych veciach, napriklad ake marne su pozemske
veci, a ake prospesne su nebeske veci. Lez to len vo
vseobecnosti; avsak podrobnejsie: clovek tak moze poznat
potrebu, nevyhnutnosti noveho rodu, nedostatocnost nasich skutkov
(t. j. 

ze nase skutky nestacia na to, aby bol clovek skrze ne spaseny),
potrebu Kristovej spravodlivosti atd. Okrem toho takto nauci sa
clovek, co je pokanie, co je verit, modlit sa, trpiet alebo
tomu podobne, a potom aj to este, ze co su tie velke
zaslubenia a potesenia evanjelia - na vlastne svoje potesenie.
Dalej nauci sa clovek z takeho rozhovoru odvratit a odmietnut
nepravu mienku, zastavat pravdu a tiez poucit nevedomeho."
Verny: "To je vsetko pravda, a tesi ma, ze to pocujem od vas."
Hovorka: "Ach, veru tak. To, ze ludia tak malo hovoria o tom, je na
pricine, ze tak malokto rozumie, aka potrebna je viera, ako
velmi potrebne je dielo milosti v ich dusi, aby dosiahli vecny
zivot, lez nevedomi ziju v skutkoch zakona, ktorymi nemoze
clovek nijako dosiahnut nebeske kralovstvo."
Verny: "Ale, s dovolenim - nebeska znamost toho vsetkeho je dar
Bozi, a ziadny clovek toho nedosiahne ludskou usilovnostou alebo
len tak rozhovorom o tych veciach."
Hovorka: "To vsetko ja velmi dobre viem. Lebo si nemoze nic
vziat, len ak by mu to bolo dane z neba. Vsetko je z milosti, nie
zo skutkov. Mohol by som vam to potvrdit i sto citatmi z Pisma."
Verny: "Tak dobre teda - povedal Verny -, a o ktorej z tych veci
sa mame teraz zhovarat?"
Hovorka: "O ktorej vy chcete; mne ja to jedno: ja budem hovorit o
nebeskych veciach alebo o pozemskych, o mravnosti alebo o evanjeliu,
o svatych veciach alebo o obecnych, o minulych alebo o buducich,
o cudzozemskych alebo o domacich, o podstatnejsich alebo menej
podstatnych, len to jedno nech je pri tom: aby sa to vsetko dialo na
to, aby sme z toho mali uzitok."
Tu sa zapocal Verny divit a prikrociac ku Krestanovi, ktori

isiel celu tu chvilu o sam, a povedal mu, avsak potichu:
"Akeho vyborneho spolocnika sme dostali, to bude naozaj
vytecny putnik,"
Tomu sa Krestan skromne usmial a povedal: "Tento clovek, ktorym si
tak velmi uneseny, oklame svojim jazykom dvadsiatich takych, ktori
ho nepoznaju."
Verny: "A coze ho ty poznas?"
Krestan: "Ze ci ho poznam! Lepsie ho poznam, ako on sam seba
pozna."
Verny: "Prosim ta, a kto to teda je?"
Krestan: "Jeho meno je Hovorka, byva v nasom meste. 

Divim sa, ze ho nepoznas, a len tak si to vysvetlujem, ze je
nase mesto velike."
Verny: "Ci je on syn? A kde asi byva?"
Krestan: "Je synom Peknorekeho a byva v Zvatlavej ulici, a
vsetkym, ktori ho maju je znamy pod menom Hovorka v Zvatlavej
ulici, a napriek svojmu fajnemu jazyku je iba ubohym chlapom."
Verny: "No, vidi sa, ze je sumny clovek."
Krestan: "Totiz tym, ktori ho dokonale nepoznaju, lebo
najlepsim je, ked je von z domu, ale pri dome je dost osklivy. A
tvoje slova, ze vraj sumny clovek, ma upominaju na to, co som
spozoroval na diele maliara, ktoreho obrazy sa najlepsie vynimaju
z'daleka, ale velmi z blizka su dost spatne."
Verny: "Ale tak sa mi vidi, ze ty len zartujes, lebo si sa
usmieval."
Krestan: "To nech sa nestane, aby som zartoval v tejto veci, hoci
som sa usmieval, alebo aby som niekoho falosne obvinoval. Zjavim ti
viac o nom. Tento clovek sa prisposobi akejkolvek spolocnosti a
je hotovy hovorit s kymkolvek. Ako sa s tebou teraz zhovara, tak
sa bude zhovarat v krcme, a cim viac napoja ma v hlave, tym
viac ma tychto veci vo svojich ustach. Nabozenstvo nema miesta
v jeho srdci alebo v jeho dome alebo v jeho obcovani; vsetko, co
ma, ma iba na jazyku, a svoje nabozenstvo ma iba nato, aby nim
narobil hluku."
Verny: "Nuz, ty tak hovoris?! Vtedy som sa v cloveku velmi
sklamal."
Krestan: "Veru, sklamal, bud si isty o tom. Pamataj na prislovie:
"Hovoria a necinia; ale kralovstvo Bozie nezalezi v slove, ale
v moci" (Mat. 23,3; 1.Kor. 4,20). Hovori o modlitbe, o pokani, o
viere a o novom rode cize o znovuzrodeny, ale vie o tom len
hovorit. Bol som v jeho rodine, a pozoroval som ho doma i prec z
domu a viem, ze to, co o nom hovorim, je pravda. Jeho dom je znova
taky prazdny bazne Bozej, ako je bielok vajca bez vone. Nieto tam
ani modlitby ani znaku pokania sa z hriechu, ano, ta nema tvar
omnoho lepsie sluzi Bohu svojim sposobom nez on. Je skvrnou,
vycitkou a hanbou nabozenstva vsetkym, ktori ho znaju (Rim.
2,23-24). On je na pricine, ze z celej stvrti mesta, kde byva,
ledva pocut o Bozej veci dobreho slova. Obecny lud, ktory ho
zna, hovori o nom: "Vonku na oko svaty, a doma cert rohaty."
Tak to zakusa najma jeho uboha rodina. Je grobian, posmechar a
skupan a tak neuznanlive a nerozumne naklada so svojim
sluzobnictvom, ze to ani nevie, ako mu po voli urobit alebo ako s
nim hovorit. Ludia, ktori maju s nim docinenia, hovoria, ze je
lepsie mat do cinenia s Turkom ako s nim, lebo ten vraj bude
peknejsie a cestnejsie s nimi robit ako on. Tento Hovorka by aj
toho prevysil, keby bolo mozne, okradol, oklamal a pretiahol, a
okrem toho vychovava svoje deti tak, aby nasledovali jeho slapaje.
A ak u niektoreho z nich spozoruje sprostu bojazlivost - lebo tak
menuje prvy jav nezneho svedomia -, nadava im do blaznov a do
tlkov a na nijaky sposob im neda nejakeho dolezitejsieho
zamestnania alebo ich neodporuci a nepochvali pred inymi. 

Co sa mna tyka, som tej mienky, ze svojim bezboznym zivotom
zapricinil to, ze sa uz mnohi potkli a padli a bude, ak Boh
nezachrani, este mnohym na skazu."
Verny: "Nuz, mily brat, musim ti verit, a sice nie len preto,
ze hovoris, ze ho znas, ale i preto, ze ty ako Krestan si
tvoris mienku o luoch. Lebo nemozem mysliet ze to hovoris zo
zlomyselnosti, ale preto, ze je to tedy tak, ako hovoris."
Krestan: "Keby som ho nebol lepsie poznal ako ty, snad by som bol
zrovna tak o nom myslel ako z pociatku ty. Ba, keby to len
nepriatelia nabozenstva boli o nom pustili taky chyr, bol by som
to povazoval za pomluvu - udel to, ktory casto padne z ust zlych
ludi na meno a povolanie dobrych ludi -, ale ja mozem
dosvedcit, ze je vinny vsetkych tych veci, ano, este omnoho
viac inych, zrovna takych zlych, o ktorych len ja viem. A okrem
toho dobri ludia sa hanbia za neho a nemozu ho menovat ani bratom
ani priatelom. Rumeneju, len ked ho niekto pomenuje medzi nimi, ako
znaju."
Verny: "Nuz, vidim, ze hovorit a cinit su dve rozne veci, a
podla toho v buducnosti budem lepsie pozorovat tento rozdiel."
Krestan: "A veru su to dve veci, a su tak rozdielne, ako rozdielna
je dusa od tela. Lebo ako je telo bez duse iba mrtvola, tak i
hovorenie samo o sebe je tiez iba mrtvolou. Dusou nabozenstva,
t.j. pravej bazne Bozej, je prakticka, cinna cast zivota:
"Ciste nabozenstvo a neposkvrnene pred Bohom a Otcom je toto:
navstevovat siroty a vdovy v ich trapeni a seba zachovat
neposkvrneneho od sveta" (Jak. 1,27). Ale o tom Hovorka nevie.
Nazda sa, ze pocut a hovorit urobi cloveka dobrym Krestanom,
a tak klame svoju vlastnu dusu. Pocut je iba tolko ako siat
semeno. Samo hovorenie dostatocnym dokazom toho, ze skutocne je
ovocie v srdci a v zivote. A nepustime zo zretela, ze v sudny
den budu ludia sudeni podla svojho ovocia (Mat. 13,23; 25,
31-46). Tam sa nebudu pytat: "Ci si veril?" Ale: "Ci si cinil a
ci len hovoril?" A podla toho budu posudeni. Koniec sveta je
prirovnany k nasej zatve. A vies, ze vcas zatvy ludia na nic
nedbaju, iba o zbozie, o ovocie. A to nie je tak, ako co by sa
hocico lubilo Bohu, co nie je z viery (Zid. 11,6). Ale tym ti
len chcem ukazat, ake bezvyznamne a nicomne bude svedectvo
Hovorkovo v ten den."
Verny: "To ma upomina na slova Mojzisove, ktorymi opisuje
ciste zvierata. A ciste zviera je vraj kazde, ktore ma
rozdelene kopyto a prezuva; no nie je ciste, ak ma len kopyto
rozdelene a prezuva. Zajac napriklad prezuva, a predsa ja
necisty, preto ze nema rozdeleneho kopyta. A tomu je skutocne
podobny aj Hovorka: prezuva, hlada znamost, prezuva slovo,
ale nema rozdeleneho kopyta - nerozlucil sa s cestou hriesnikov,
lez ako zajac, podrzal a ma nohu psa alebo medveda, a preto je
necisty" (3.Mojz. 11 a 5.M. 

14.).
Krestan: "Myslim, ze si dobre pochopil a podal verny evanjelicky
zmysel toho Pisma. A ja dodam ine: Pavel menuje niektorych ludi,
ba i takychto velkych Hovorcov: zvuciacou medou a znejucim
zvoncom (1.Kor. 13,1 nasl.), to jest, ako hovori na inom mieste,
bezdusnymi vecami, vydavajucimi zvuk, bezzivotnymi vecami,
ktore nikdy nebudu mat miesta v kralovstve nebies medzi tymi,
ktori su detmi zivota, hoci by zvuk ich reci podobal sa jazyku
alebo hlasu anjela."
Verny: "Ach, netesila ma tak sprvu jeho spolocnost, ako ma teraz
mrzi, ba zrovna mi je zle. Co mame robit, aby sme sa ho zbavili?"
Krestan: "Prijmi moju radu a urob, ako ti poviem, a uvidis, ze
skoro bude mat dost tvojej spolocnosti, okrem ak by sa Boh dotkol
jeho srdca a obratil ho."
Verny: "A co tedy mam urobit?"
Krestan: "Nuz idi za nim a pusti sa s nim do nejakeho vazneho
rozhovoru o moci praveho nabozenstva a opytaj sa ho prosto - ak
bude chciet s tebou o tom hovorit, a istotne ze bude -, ci javi
sa ta moc i v jeho srdci, v jeho dome a v jeho obecenstve?"
Vtedy zase pokrocil Verny napred a povedal Hovorkovi: "Tak akoze sa
mate?"
Hovorka: "Dakujem za opytanie, dobre. Myslel som, ze sa za tento
cas hodne nezhovarame."
Verny: "Dobre, ak chcete, mozeme teraz zapocat rozhovor, a
kedze ste mne ponechali volit predmet, nech je teda toto: "Ako sa
prejavi spasitelna milost Bozia v srdci cloveka?"
Hovorka: "Z toho tedy vyrozumievam, ze nas rozhovor ma byt o
mnohych veciach. To je velmi dobry predmet, a ja vam ochotne
odpoviem. A tak pocujte skratka moju odpoved, a sice po prve: kde
je milost Bozia v srdci, tam posobi velky krik proti hriechu. Po
druhe: -"
Verny: "Nie, pockajte! Rozoberme najprv jedno. Myslim, ze skor by
ste povedat, ze javi sa tak, ze dusa vidi osklivo svoj hriech."
Hovorka: "A coze je aky rozdiel medzi kricanim proti hriechu a
nudzi osklivenim si hriechu?"
Verny: O, a velky rozdiel! Clovek moze kricat proti hriechu
aj z politiky, cize zo svetskej mudrosti, ale nenavidiet ho
nemoze iba cnosti Bohom zbudeneho odporu proti nemu. Pocul som
mnohych kricat proti hriechu z kancla, ktori ho vsak dosr
dobre znesu vo svojom srdci, v dome a v obecenstve. Jozefova pani
kricala velkym hlasom, ako co by bola chcela s nim pachat
neplechu (1.Mojz. 39,11-15). Mnohi kricia proti hriechu znova tak,
ako ked matka krici na svoje dieta vo svojom lone, ked ho menuje
zlym a neporiadnym dievcatom a potom sa ho da kochat, od lasky
stiskat a bozkavat."
Hovorka: "Vidim, ze ma chcete polapit v reci."
Verny: "Nie ja, ja len chcem vec napravit. 

A ktoraze je to ta druha vec, ktorou ste chceli dokazat zjavenie
sa diela milosti v srdci?"
Hovorka: "Velika znamost tajomstva evanjelia."
Verny: "Toto znamenie malo byt vlastne najprv povedane. Ale uz ci
prv ci neskor - vsetko jedno -, aj ono je klamne. Lebo clovek si
moze nadobudnut znamosti, velikej znamosti tajomstva evanjelia,
a predsa moze nebyt diela milosti v dusi. Ano, keby mal clovek i
vsetku znamost, predsa moze nebyt nicim a tak nemusi byt
dietatom Bozim (1.Kor. 13.). Ked povedal Kristus: "Ci znate
vsetky tieto veci?" a ucenici odpovedali: "Ano", dodal:
"Blahoslaveny ste, jestli to i cinite" (Jan 13,17). On nekladie
pozehnania na znanie tych veci, ale na ich cinenie. Lebo je aj
taka znamost s ktorou nejdu skutky: "Sluha, ktory znal volu
svojho Pana a nezhotovil sa ani podla jeho vole nerobil."
Clovek moze poznat ako anjel a predsa nemusi byt Krestanom. A
preto vase poznanie nie je prave. Ano, poznat je vecou, ktora sa
paci Hovoritelom a Chvastunom, ale robit je to, co sa lubi
Bohu. Nepovedam, ze by srdce mohlo byt dobre bez znamosti, lebo
bez nej nie je srdce nicim. A preto je rozdiel medzi znamostou a
znamostou - znamost, ktora spociva na puhom spekulovani o
veciach, a znamost spojena s milostou viery a lasky, ktora to
znamost pobada cloveka cinit prave volu Boziu zo srdca. Ta
prva znamost sluzi a postaci Hovoritelom, ale bez tej druhej
pravy krestan nie je spokojny. "Daj mi rozumiet, a budem
ostrihat tvoj zakon, ano, ostrihat ho budem celym svojim
srdcom" (Zalm 119,34.).
Hovorka: "Vy ma zase chcete polapit v reci; to uz nie je na
vzdelanie." Verny: "Nuz dobre, ak chcete, povedzte ine znamenie,
ako zjavuje sa to dielo milosti tam, kde je?"
Hovorka: "Nepoviem, lebo vidim, ze sa nezhodneme."
Verny: "Dobre teda, ale ak ozaj nechcete, ci mi dovolite, aby som
ja povedal?"
Hovorka: "Mate na to pravo."
Verny: "Dielo milosti v dusi javi sa bud tomu, v kom sa deje, bud
tym, ktori su okolo neho. Tomu, v kom sa deje, javi sa takto: da
sa mu usvedcenie o hriechu (Jana 16,8), najma o porusenosti jeho
prirody (Rim. 7,24) a o hriechu nevery (Jan 16,9), o ktorom vie
urcite, ze ak nenajde milosti u Boha skrze vieru v Pana Jezisa
Krista, istotne bude pren zatrateny (Marka 16,16). Take poznanie a
chapanie veci posobi v nom zarmutok a hanbu za hriech (Zalm
38,19; Jerem. 31,9), a okrem toho vie, ze ma v sebe zjaveneho
Spasitela sveta a citi nevyhnutelnu potrebu spojit sa s Nim pre
cely zivot (Gal. 1,15-16; Sk. 4,12), nasledkom coho zizni a
prahne po Nom (Mat. 5,6), ktora to zizen a ktore to prahnutie
ma zaslubenie (Zjav. 21,6). 

A tak podla toho, aka je jeho viera v jeho Spasitela, ci pevna
ci slaba, taka je potom i jeho radost, a taky je i jeho pokoj,
taka je jeho laska k svatosti, taka je jeho tuzba dokonalejsia
Ho poznat a tiez jemu sluzit na tomto svete. Ale - hovorim - ze
hoci sa mu takto zjavuje, stava sa iba zriedka, ze je schopny
uvedomit si, ze je to dielo milosti, pretoze jeho terajsia
skazenost a jeho padly rozum miatnu ho v jeho usudku co do tejto
veci. A preto od toho, v kom deje sa to dielo milosti, vyzaduje si
velmi zdravy sud, prv nez by s istotou vedel posudit, ze je to
dielo milosti.
Inym zase je to zjavne takto: 1. po svedectve jeho viery v Krista,
zakladajucom sa na skusenosti. 2. po zivote, zodpovedajucom tomu
svedectvu, teda po svatom zivote, po svatosti srdca, po svatosti
rodiny - ak ma rodinu - a po svatosti obcovania na tomto svete, co
vsetko ho uci osklivit si svoj hriech, a potajme osklivi si,
pre hriech, aj sameho seba; uci ho potlacovat hriech v jeho
rodine a sirit svatost na svete, a to nielen hovorenim, ako by
to robil pokrytec alebo nejaky Hovorka, ale cinnym podrobenim sa
vo viere a v laske moci Bozieho slova (Job 42,5-6; Zalm 50,23;
Ezech. 20, 43; Mat. 5,8; Jan 14,15; Rim. 10,9-10; Filip. 1,27). A
tak teraz, pane, ak mate co namietat na tento strucny opis diela
milosti a toho, ako sa javi, vtedy namietajte, a jestli nemate;
dovolte mi, aby som vam predlozil druhu otazku!" 
Hovorka: "Nie, teraz je nie mojou vecou namietat, ale pocuvat. A
tak nech pocujem vasu druhu otazku!"
Verny: "To sa chcem opytat, ci aj vy zakusate prvu cast toho,
co som povedal? A ci o tom svedci aj vas zivot a vase
obcovanie? Alebo ci stoji vase nabozenstvo iba na slove a na
jazyku a nie na skutku a na pravde? Ak ste ochotny dat mi na to
odpoved, odpovedzte mi, ale vas prosim, nepovedzte nic viacej, len
tolko, o com viete, ze Boh na nebi povie na to amen, a tiez len
to, co mozete zodpovedat pred svojim svedomim. Lebo nie ten, kto
sam seba odporuca, je odkazany, ale ten, koho Pan odporuca
(2.Kor. 10,18). A okrem toho povedat: Som taky a taky, ked moj
zivot a vsetci moji susedia o mne povedia, ze klamem, je velka
bezboznost."
Vtedy Hovorka najprv ocervenel, ale zase sa skoro premohol a
odpovedal: "Vy teraz prichadzate na skusenost, na svedomie a na
Boha a dovolavate sa ho, aby ospravedlnil, co bolo povedane, -
takeho rozhovoru som necakal ani nie som naladeny odpovedat na
take otazky, lebo sa neratam za povinneho na to odpovedat, iba ak
beriete na seba ulohu katecheta, a hoci by ste nim aj chceli byt,
ja mam predsa pravo odmietnut to, aby som vas urobil svojim
sudcom. 

Lez prosim vas, ci by ste mi nechceli odpovedat, preco sa ma
pytate take veci?"
Verny: "Preto, ze som vas videl vzdy hovorit a nevedel som, ze
nemate ineho ako slova. A okrem toho, aby som vam riekol celu
pravdu, pocul som o vas, ze ste vy clovek, ktoreho nabozenstvo
zalezi v hovoreni, a ze vas zivot dokazuje o vasom vyznani
ust, ze je loz. hovoria o vas, ze ste skvrnou medzi krestanmi,
a ze pre vas bezbozny zivot ma nabozenstvo zlu povest, a
ze sa uz niektori urazili na vasich bezboznych cestach, a ze
este viaceri su v nebezpecenstve preto zahynut. Vase
nabozenstvo, krcma, hrabivost, necistota, prisahanie sa, loz,
zla spolocnost a ine - - to vsetko sa spolu znesie. Na vas sa
hodi prislovie, ktore je povedane o smilnici, ze vraj "je hanbou
vsetkych zien"; tak ste aj vy hanbou vsetkych vyznavacov."
Hovorka: "Pretoze ste hotovy prijat chyry a uverit im a tak
rychle odsudit, ako vy odsudzujete, nemozem inac o vas
mysliet, lenze ste akysi rozmrzeny a zadumcivy clovek, nie
suci, aby som sa pustil s vami do rozhovoru, a preto zbohom!"
Krestan: Vtedy pristupil Krestan a odvetil svojmu bratovi: "Povedal
som ti, ako bude. Tvoje slova a jeho ziadosti sa nemohli zniest. On
ta radsej opusti, ak by mal zreformovat, napravit svoj zivot.
Ale isiel, ako som povedal, a nechal ho ist. Co kto robi, sam
sebe robi; je to jeho vlastna skoda. Usporil nam mrzutost, ktoru
by sme boli mali, keby sme my boli museli od neho odist. Lebo keby
bol zostal aky je - a ako sa mi zda, aj taky zostane - bol by nam
byval len na potupu. A mimo toho vravi apostol: "Takeho sa
stran!"" (2.Tim. 3,5).
Verny: "Ale som rad, ze sme sa s nim tak trochu pozhovarali.
Moze sa stat, ze bude o tom premyslat. A hovoril som s nim
prosto a zretelne a tak som cisty jeho krvi, ak zahynie."
Krestan: "Dobre si urobil, ze si s nim hovoril tak prosto a
zretelne. Dnes je malo ludi, ktori by tak verne a otvorene
odpovedali pravdu, a preto aj nabozenstvo tak mnohym smrdi. lebo
zial, takych hlupych hovorkov je mnoho, ktori maju nabozenstvo
len na jazyku, a su necudni a marnivi vo svojom zivote a suc tak
casto pripusteni do spolocnosti cize do bratstva ludu Bozieho,
iba aby miatol svet, robia krestanstvu potupu a zarmucuju
uprimnych. Prial by som si, aby vsetci ludia s nimi tak urobili,
ako si ty urobil; potom by sa bud cele obratili, alebo by ich
spolocnost svatych palila." Potom vravel Verny:

Hla, taky ja chvastavy Hovorka!
Vie znamenite vraviet! A zhorka
chce zrazit vsetkych pred sebou. 

Lez ked
o cistom srdci povie Verny, hned
sa strati ani v svoj cas splnmesiac,
- a mnoho takych! - len vraviet vediac.
KAPITOLA XII.

A tak isli zhovarajuc sa o tom, co videli na ceste, a tak si
ulahcovali cestu, ktora by im istotne bola byvala velmi obtiazna
a nudna, lebo teraz isli pustatinou.
A ked uz boli z nej takmer cele von vysli, Verny sa nahodou
otocil a zazrel kohosi znameho, ze ide za nimi, a povedal svojmu
bratovi: "Pozri len, pozri, kto to ide za nami tamten!" Vtedy pozrel
Krestan a povedal: "To je moj dobry priatel Evanjelista." "Hej, a
tiez i moj" odvetil na to Verny, lebo on to bol, ktory ma upravil
na cestu k brane." Medzitym prisiel k nim Evanjelista a takto ich
pozdravil: "Pokoj vam, drahomilovani, a pokoj vasim pomocnikom!"
(1.Paralip. 12,18).
Krestan: "Vitaj, vitaj, moj mily a dobry Evanjelista! Pohlad na
tvoju tvar ma upomina na tvoju davnu laskavost a neunavnu
pracu na moje vecne blaho." Verny: "A tisic raz ta vitame,
drahy Evanjelista. Aka ziaduca je nam ubohym putnikom tvoja
mila spolocnost!"
Evanjelista: "Vtedy povedal Evanjelista: "Ako sa vam vodilo, moji
priatelia, od tych cias, ako sme sa posledne rozisli? Co sa vam
prihodilo, a ako ste sa zachovali?"
Vtedy mu rozpravali Krestan a Verny o vsetkom, co sa im prihodilo
na ceste, a ako a za akych tazkosti sa dostali na miesto, kde
teraz boli.
Na to povedal Evanjelista: "To ma velmi tesi, nie ze ste museli
ist cez skusky, ale ze ste zvitazili a ze napriek mnohym
svojim slabostiam zotrvali ste na ceste a neprestali putovat az do
tohoto dna a opakujem, ze ma to velmi tesi, a to ako pre sameho
seba tak i pre vas. Ja som sial, a vy ste zali, a uz sa blizi
den, ked obidvaja - i ten, kto sial, i ti ktori zali - - budu sa
spolu radovat. (Jan 4,36), to jest, ak vytrvate, lebo v svoj cas
budete zat, ak neustanete (Gal. 6,9). Koruna je pred vami, a je to
neporusitelna koruna. A tak bezte, aby ste ju dosiahli (1.Kor.
9,24-27). Boli a su niektori ludia, ktori sa boli pustili za
korunou, a ked uz boli daleko zasli za nou, prisiel iny a vzal
im ju. A tak drzte pevne, co mate, aby nikto nevzal vasej koruny
(Zjav. 3,11). Este nie ste prec z dostrelu diablovho: este ste sa
nesprotivili az do krvi bojujuc proti hriechu (Zid 12,4). Nikdy
nespustite kralovstva so zretela a verte pevne v to, co je
neviditelne. Nech nic nema u vas miesta, co je z tohoto sveta. A
predo vsetkym dobre porozumejte svoje vlastne srdce a na jeho
ziadosti, lebo je zvodne a lstive nado vsetko a zle az do
zufania (Jerem. 17,9). Budte zmuzili a pevni, lebo ved mate
vsetku moc na nebi i na zemi na svojej strane."
Krestan mu dakoval za jeho povzbudenie. Ale hned aj dolozil, ze
by boli velmi radi, keby im aj dalej hovoril na zbyvajucej ceste a
bol im tak na pomoc, co sa im este moze prihodit na dalsej
ceste, a tiez i to ako to zdolaju. To iste prosil aj Verny, a tak
zapocal Evanjelista a odvetil: "Moje deti, poculi ste v slovach
pravdy evanjelia, ze musite cez mnoho suzeni vojst do nebeskeho
kralovstva (Sk. 14,22), a ze v kazdom meste kde pridete, cakaju
vas puta a trapenia (Sk. 

20,23), a tak nemozete cakat ze pojdete dlho na svojej puti bez
toho, aby ste toho nezakusili v tomto alebo v inom ohlade, a uz aj
ste zakusili na sebe nieco z pravdivych svedectiev a este viac
coskoro zakusite, lebo teraz, ako vidite, budete skoro von z tejto
hustiny a tak o kratky cas pridete do meste, ktore pomaly budete
vidiet pred sebou. V tom meste vas velmi napadnu nepriatelia a
budu sa vsemozne snazit, aby vas zabili (Mat. 10,21), a budte
si isty, ze jeden z vas, alebo snad aj obidvaja, tam musite
specatit svoje svedectvo vlastnou krvou. Lez budte verny az do
smrti, a Kral vam da korunu zivota (Zjav. 2,10). Ten, ktory tam
zomrie, hoci bude jeho smrt neprirodzena, a jeho bolesti budu
snad velike, predsa bude mat lepsie ako jeho kamarat, a to


A co do druheho a tretieho zakona, vidite, ze broji proti
nasemu nabozenstvu a za zradu, ktoru doznal, zasluhuje smrt."
Vtedy vysli porotci utiahnuc sa k spolocnej porade, ktorych mena
boli: pan Slepec, pan Nicdobry, pan Zlomyselny, pan Chlipny,
pan Prostopasny, pan Hlavaty, pan Vysokomyselny, pan
Nepriatelsky, pan Luhavy, pan Ukrutny, pan Svetlonenavistny a
pan Nezmieritelny. Kazdy z nich medzi sebou vyriekol proti nemu
svoj rozsudok, a potom spolocne a jednomyselne usudili, ze
rozhodnu pred sudcom, ze je vinny. A prvy medzi nimi, pan Slepec,
nadporotca, povedal: "Vidim jasne, ze clovek je sektar." - Potom
povedal pan Nicdobry: "Zahladit takeho chlapa zo zeme!" - "Ba
ja", povedal pan Zlomyselny, "nenavidim este len i jeho
pohladu." - Potom riekol pan Chlipny: "Nikdy som ho nemohol
vystat." - "Ani ja", povedal pan Prostopasny, "lebo vzdy
zatracoval moje cesty." - "Obesit ho, obesit ho!" katansky riekol
pan Hlavaty. - "Bedar", hrdo prehodil pan Vysokomyselny. - "Vo
mne vrie, len ked na neho pomyslim", povedal pan Nepriatelsky. -
"Nicema je", zlorecil pan Luhavy. - "Obesit ho je malo a
pridobre pre neho," mienil pan Ukrutny. - "Odpracme ho z cesty!"
povedal pan Svetlonenavistny. - Pan Nezmieritelny dokoncil
povediac: "Keby mi ktosi dal cely svet, nezmieril by ma s nim, a tak
tedy ho odsudme, ze je hoden smrti." A tak aj urobili. Naskutku
vyriekli nad nim sud, ze ma byt vyvedeny z miesta, kde sa
nachodi na miesto, skadial prisiel, a tam ze ma podstupit co
mozne najukrutnejsiu smrt, taku ukrutnu, aku len ktosi moze
vymysliet.
A tak ho vyviedli, aby s nim nalozili podla svojho zakona, a tak
ho najprv zbicovali, potom ho pastami bili, za tym mu telo nozmi
rezali a nato ho kamenovali; no, nebolo im ani to este dost, ale ho
aj svojimi mecmi dobodali a konecne ho, uviazaneho o stlp,
upalili na popol. Tak zakoncil Verny.
Potom som videl, ze za mnozstvom ludu stal voz, v ktorom bolo
zapriahnutych dvoje koni, cakajuc na Verneho, ktory - akonahle
ho jeho nepriatelia odpravili - bol vzaty do voza a priamo vezeny
hore cez oblaky za zvuku truby najblizsou cestou ku nebeskej
brane.
No, co sa tyka Krestana, tomu bol dany odklad a dol odvedeny
spat do zalara. A tak tam bol za cas. Ale ten, ktory vladne nad
vsetkym, majuc vo svojej ruke moc i nad ich zurivostou, zriadil
veci tak, ze im Krestan toho casu unikol a isiel svojou cestou. 

A ako tak isiel, spieval si:

Verne vyznal si a smele,
moj brat Verny, svojho Pana!
Dedicstvo ta caka, skvele,
s Nim ti da Boh pozehnania.

Neverni vsak plakat budu -
rozkose ich snad potesia,
ked nastane ten den sudu?
Pekla muky ich predesia.

A tak spievaj, moj brat Verny,
tvoje meno nezahynie,
bars ta zavrazdil vrah, cierny;
vecna tebe slava kynie.
KAPITOLA XIII.

Potom som videl vo svojom sne, ze Krestan ani teraz nesiel
samotny, lebo sa mu pripojil isty Nadejny, ktory sa nim stal
tak, ze pozoroval Krestana a Verneho, co hovorili a ako sa chovali
vo svojom utrpeni na jarmoku. A tak pripojac sa mu a uzavruc s nim
bratstvo povedal mu, ze chce byt jeho spolocnikom. A tak jeden
zomrel, aby vydal svedectvo pravde, a druhy povstal z jeho popola,
aby bol spolocnikom Krestanovym na jeho puti. Nadejny aj to
povedal Krestanovi, ze na jarmoku je este mnoho inych ludi,
ktori ich svojim casom tiez budu nasledovat.
A tak som videl, ze hned, ako vysli z jarmoku, dohonili kohosi,
ktory siel pred nimi a ktoreho meno bolo Scestny. Pytali sa ho,
skadial je, z ktorej krajiny a ako daleko pojde touto cestou?
Povedal im, ze ide z mesta Krasoreci a ze ide do nebeskeho mesta.
Ale im nepovedal svojho mena.
"Z Krasoreci?" povedal zadivene Krestan. "Ci je aj niekto dobry z
tych, ktori tam ziju?"
"Ano", povedal Scestny, "tak sa nadejem."
Krestan: "Prosim vas, pane, ako vas mam menovat?"
Scestny: "Som vam neznamy a cudzi ako aj vy mne. Avsak jestli
idete touto cestou, budem sa tesit vasej spolocnosti; jestli nie,
musim sa uspokojit."
Krestan: "Pocul som o meste Krasoreci a jestli sa dobre pamatam,
ludia hovorili, ze je to zamozne mesto."
Scestny: "Tak je, budte si tym isty, a ja tam mam velmi mnohych
bohatych pribuznych."
Krestan: "Ak sa smiem opytat, povedzte mi, prosim, kto vam je tam
rodina?"
Scestny: "Skoro cele mesto, podobne vsak: moj pan z
Obratnaruby, moj pan z Casosluz, moj pan z Krasoreci, od
ktoreho predkov dostalo mesto povodne svoje meno, potom pan
Hladky, pan Naobesetyhla, pan Hocico, a farar naseho mesta,
velebny pan Dvojjazycny, bol po otcovi vlastny brat mojej matky,
aby som vam povedal pravdu, stal som sa zemanom, jednym z
poprednych, hoci moj pradedo bol iba lodnik, vodar, ktory na
jednu stranu hladel a na druhu vesloval, a ja som si tiez nadobudol
vacsinu svojho majetku tym istym zamestnanim."
Krestan: "Ci ste zenaty?"
Scestny: "Ano, a moja zena je velmi cnostna pani, dcera cnostnej
a znamenitej damy zemanky z Pretvarky, a tak pochadza z velmi
vazenej rodiny a dosiahla taky stupen vzdelania, ze vie, ako sa
vopred tvarit pred akymikolvek ludmi, i pred kniezatom i pred
sedliakom. Je sice pravda, ze nabozenstvom sa delime od tych
ktori prisnejsie beru veci, ale iba vo dvoch nepatrnych bodoch, a
to, za jedno, my nikdy neplavame proti prudu, a za druhe, sme vzdy
horlivi vtedy, ked ide nabozenstvo v striebornych papuciach,
t.j. 

ked je vo vaznosti, a velmi radi sa s nim ukazeme na ulici
vtedy, ked svieti slnko, a ked ho ludia chvalia."
Vtedy pokrocil Krestan trochu nabok ku svojmu druhovi Nadejnemu a
povedal mu: "Zda sa mi, ze je toto isty Scestny z Krasoreci, a
ak je to skutocne on, mame vo svojej spolocnosti najhorsieho
darebaka, aky len kde byva na celom tomto okoli."
Na to odvetil Nadejny: "Opytaj sa ho, hadam sa nebude hanbit za
svoje meno."
A tak sa Krestan zase priblizil k nemu a riekol: "Pane, vy tak
hovorite, ako co by ste vedeli trochu viac nez vie cely svet. A
jestli sa nemylim, vidi sa mi, ze som tak spoza uhadol, kto ste.
Ci nie je vase meno pan Scestny z Krasoreci?"
Scestny: "Nie, to nie je moje meno, ale je pravda, ze ma tak
prezyvaju ti, ktori ma nemozu vystat, a tak ho musim pokojne
niest ako pohanu, ako aj ini dobri ludia predo mnou niesli svoje
potupne mena."
Krestan: "Ale ci ste vy niekedy nedali ludom priciny, aby vas
tak volali?"
Scestny: "Nikdy, nikdy. Najhorsie, co som kedy urobil, aby som dal
ludom pricinu dat mi to meno, bolo to, ze som mal vzdycky
stastie zhodnut sa z nazormi casu, nech to bolo cokolvek, a
tak ziskat. No, ak som tak co ziskal, povazujem to za
pozehnanie, a tedy nech zli ludia preto nevrhaju na mna takej
potupy."
Krestan: "Myslel som, ze ste vy naozaj ten clovek, o ktorom som
pocul, a, aby som vam povedal, co myslim, bojim sa, ze vam toto
meno pravom viacej patri, nez by ste nam to chceli doznat."
Scestny: "Nuz ak tak myslite, nemozem si pomoct. Avsak
presvedcite sa, ze vam budem dobrym spolocnikom, ak ma predsa
prijmete za druha."
Krestan: "Ak chcete ist s nami, musite plavat proti prudu, a to
je, ako vidim, proti vasmu nahladu, a tiez musite si zrovna tak
privlastnit nabozenstvo, ked je v handrach, ako ked chodi v
striebornych papuciach, a musite sa ho zrovna tak drzat, ked je
sputane v zelezach, ako ked slobodne chodi po ulici, a ked ho
ludia chvalia."
Scestny: "Nesmiete na mna uvalovat bremena ani panovat nad mojou
vierou, ale mi ponechajte moju slobodu a dajte mi ist s vami."
Krestan: "Ani krok dalej, len ak prijmete moj navrh a urobite
podla nasho prikladu."
Na to povedal Scestny: "Nikdy neopustim svojich zasad, pretoze su
neskodne a uzitocne. A ak mi nedovolite ist s vami, musim
teda ist samotny ako prv, kym ste ma nedohonili, dokial ma zase
niekto nedohoni, kto bude rad mojej spolocnosti."
Potom som videl vo svojom sne, ze ho Krestan a Nadejny opustili a
kracali v slusnej vzdialenosti pred nim. Avsak jeden z nich
obzruc sa uvidel troch muzov, ktori nasledovali Scestneho, a hla,
ked ho dohonili, hlboko sa im poklonil, a oni mu tiez urobili
kompliment. Mena muzov boli: pan Drzisvet, pan Groserad a pan
Nicnedaj, muzovia to, s ktorymi sa pan Scestny predtym dobre
znal, lebo za mladi chodili spolu do skoly k istemu panu Bralovi,
ktory ucil v meste Zistnosti, ktore lezi v Hrabivej zupe, na
severe. Tento rektor ich ucil umeniu, ako dostat cokolvek bud
nasilim, klamom, lichotenim, lzou, bud pokryteckym naterom
poboznosti. 

A receni styria pani si tak osvojili umenie svojho ucitela, ze
kazdy z nich by sam bol mohol drzat taku skolu.
A ked sa teda tak - ako som povedal - navzajom pozdravili, pytal sa
pan Groserad pana Scestneho: "Kto su tamti dvaja hen na ceste
pred nami?" Lebo este vzdy bolo vidiet Krestana a Nadejneho.
Scestny: "Su to dvaja z dalekej zeme, ktori putuju svojim
sposobom."
Groserad: "Hej, a precoze nepostali, aby sme isli pekne spolu,
lebo nadejem sa, pane, ze vsetci, i oni i vy i my, putujeme."
Scestny: "Je tak; ale muzovia pred nami su taki prisni a tak
velmi lubia svoje vlastne nahlady a tak malo daju na mienku
inych, ze nech je ktosi akokolvek zbozny, jestli nerobi
vsetkeho ako oni, celkom ho vylucia zo svojej spolocnosti."
Pan Nicnedaj: "To je zle; ale vsak citame i v Pisme, ze su
ludia, ktori su prilis spravodlivi, a takych ludi prisnost
ich strhava, ze sudia a zatracuju vsetkych ludi okrem samych
seba. Lez prosim vas, v com a v kolkych veciach ste sa
nezhodli?"
Scestny: "Nuz vo svojej tvrdohlavosti myslia, ze je to ich
povinnostou vzdorovat na svojej ceste kazdemu pocasiu; a moja
zasada je, ako sa hovori, vyckat casu ako hus klasu. Oni su za
to, aby clovek razom vsetko postavil na kocku za Boha, a ja som za
pouzitie kazdej prilezitosti zabezpecit svoj zivot a svoj
majetok. Oni sa chcu drzat svojich nazorov, hoci by bol cely svet
proti nim, a zase ja som za nabozenstvo len potial, pokial to
dovoli cas, a dokial to neohrozuje moju bezpecnost. Oni su za
nabozenstvo i v tedy, ked nema vaznosti, a ked pren musi
clovek niest i skodu a opovrzenie; ja vsak som zan iba vtedy,
ked sa prechadza v zlatych papuciach na uslni, a ked ho ludia
chvalia."
Pan Drzisvet: "Dobre tak, mily pan Scestny, len sa i dalej
drzte svojich zasad. Lebo ja zo svojej strany nemozem povazovat
takeho cloveka za ine ako blazna, ktory ma slobodu a moznost
zachovat, co ma, a je taky nemudry, ze ho utrati. Budeme mudri
ako hadi; zelezo treba kovat, kym je teple, a seno je najlepsie
robit vtedy, ked je slnko. Co robi aj vcela? Odpociva celu
zimu a dava sa do prace len vtedy, ked jej kynie prospech s
radostou. Boh dava niekedy dazd a niekedy slnko. Ak su oni taki
blazni a chcu ist v dazdi, nech idu; my sa uspokojime a
pojdeme vtedy, ked bude pekne. Co sa mna tyka, ja mam najradsej
take nabozenstvo, ktore nam zabezpecuje Bozie pozehnanie. Lebo
ved kto by mohol inace mysliet, kto ma zdravy rozum, nez ze
Boh darujuc nam dobre veci tohoto zivota chce, aby sme ich jemu k
voli zachovali! Abraham a Salamun zbohatli nabozenstvom, a Job
hovori, ze dobry clovek bude mat zlata ako kamenia (Job 22,25). 

Ale ten potom nesmie byt podobny hen tym pred nami, ak su taki,
ako ste ich opisali."
Pan Nicnedaj: "Myslim, ze sa vsetci zhodujeme v tejto veci, a
preto nie je treba o tom viac hovorit."
Pan Groserad: "Tak je, netreba o tom viacej hovorit, lebo clovek,
ktory neveri ani Pismu ani sa nedrzi zdraveho rozumu - a
vidite, ze mi mame oboje na svojej strane -, nezna ani svojej
slobody ani nehlada svojej bezpecnosti."
Pan Scestny: "Moji bratia, ako vidite, sme vsetci na puti, a tak,
aby sme lepsie odvratili mysel od zlych veci, dovolte mi, aby
som vam predlozil nasledujucu otazku: Dajme tomu, ze by niektora
duchovna osoba alebo niektory obchodnik alebo trebars uz aj
ktorykolvek clovek, mal razom vsednu prilezitost dosiahnut
dobrych veci tohoto zivota , ale jedine tak, ak by sa stal  - a co
aj len na oko - mimoriadne horlivym za niektory bod nabozenstva, o
ktory sa skor nestaral - ci by nemohol pouzit tento prostriedok
dosiahnut tak svoj ciel a predsa byt pri tom cestnym
clovekom?"
Pan Groserad: "Rozumiem, co tym chcete povedat a s dovolenim
tychto panov, pokusim sa dat vam na to spravnu odpoved. Najprv
odpoviem na vasu otazku dotycne duchovnej osoby. Dajme tomu, ze
niektory farar alebo kazatel, cestny to clovek, ma len velmi
maly plat, avsak naskyta sa mu o mnoho lepsie, vynosnejsie a
tucnejsie miesto, ktore vsak moze dostat iba tak, ze bude o
vela pilnejsi a ze bude castejsie a horlivejsie kazat a -
kedze si to ti ludia ziadaju, - ze zmeni niektore svoje
zasady, nuz ja z mojej strany veru nevidim ziadnej priciny, pre
ktoru by to clovek nemohol urobit a prevziat to miesto,
predpokladajuc, ze ho volaju, a preco by tak nemoho byt cestnym
clovekom. Lebo ved
jeho tuzba po vacsom plate je cele opravnena - to sa neda
popierat -, lebo mu to ponuka sama Prozretelnost, a tak to smie i
prijat, ak chce, a nemusi mat preto zle svedomie, a mimo to
jeho tuzba po takom plate ho cini pilnejsim, horlivejsim
kazatelom atd. a tak ho robi lepsim clovekom, ba posobi aj to,
ze sa vse lepsie a lepsie zdokonaluje a dokazuje v svojom
povolani, a to je Bozia vola.
To, ze z ohladu na povahu svojich ludi pusti niektore svoje
zasady, aby mohol ludom sluzit, dokazuje, ze sa vie zapriet,
ze je mily clovek a vie si ziskat ludi a ze je tak tym
sposobnejsi pre svoj urad.
A tak z toho, sudim, ze farar alebo kazatel, ktory meni male za
velke, nema byt preto  povazovany za  ziskuchtiveho, ale skor,
kedze tak porastol v schopnosti a v pilnosti, ma byt povazovany
za takeho, ktory je suci pre svoje povolanie a vie pouzit
prilezitost, ktora sa mu naskyta, aby cinil dobre.
A teraz, co tyka sa obchodnika,  ktoreho ste spomenuli, a povedzme
takeho, ktory ma iba skromny dochodok na svete, ktory vsak, ak
sa naboznym, viac preda, snad dostane i bohatu zenu a viac a
omnoho lepsich zakaznikov - nuz ja z mojej strany nevidim
priciny, preco by to malo byt zle. Lebo ved
stat sa naboznym je cnost, nech stane sa nim clovek akokolvek.
Alebo 
co ze by bolo v tom zle, dostat bohatu zenu alebo viac
zakaznikov do svojho 
obchodu? A konecne 
clovek, ktory to dostane tym, ze stane sa naboznym, dostane
svoje dobre od 
dobrych,  stanuc sa sam dobrym. Dostane tedy dobru zenu,
dobrych zakaznikov a dobry zisk a to vsetko tym, ze stane sa
naboznym, co je dobre. A preto stat sa naboznym, aby dostal
clovek vsetko to je dobry a uzitocny umysel."

Tato odpoved ktoru dal pan Groserad na otazku pana Scestneho,
sa im vsetkym velmi pacila, a preto jednomyselne sudili, ze
robit tak je  nadmier uzitocne a prospesne. 

A pretoze vraj, tak mysleli, nikto to nemoze podvratit, a ze
Krestan a Nadejny boli este vzdy od nich na zavolanie, uzniesli
sa na tom, ze ich napadnu touto otazkou, akonahle ich dohonia, a
to vraj tym skor mozu, lebo vraj oni skor protirecili panu
Scestnemu. A tak volali za nimi. A Krestan  i  Nadejny postali i
dockali, az prisli po nich. Ale pani iduci tak hutali aj sa tak
ushovorili, ze nie pan Scestny, ale stary pan Drzisvet im
predlozi otazku, lebo vraj - tak mysleli - tomu odpovedia bez
horkosti, ktora by im asi bola zostala v srdci po rozhovore s p.
Scestnym, a ktora bola vznikla medzi nimi pri rozchode pred
chvilou.
A ked  sa zisli a skratka sa navzajom pozdravili, pan Drzisvet,
predlozil Krestanovi a jeho druhovi otazku a ziadal, aby  ju
zodpovedali ak mozu. Vtedy povedal Krestan: "I dieta vo viere by
mohlo zodpovedat desatticic takych otazok. Lebo ak uz zle a
hriesne nasledovat Krista za chlieb, ako je to povedane u Jana
6,26, o kolko ohavnejsie je robit si z Neho a z nabozenstva
prostriedok na dosiahnutie sveta a jeho rozkosi! Ani sa nikto
nenajde na svete, kto by tak zmyslal krome pohanov, pokrytcov,
diablov a carodejnic. Pohania. Lebo ked Hamor a Sichem mysleli na
dcery Jakobove a na jeho
dobytok a videli, ze neni inej cesty prist k tomu ako dat sa
obrezat, nuz, povedali svojim druhom: Ak kazdy z nas, muzskeho
pohlavia, sa obreze, ako su oni obrezani - ci potom nebude ich
dobytok, ich imanie a kazde ich hovado nase?' A tak to, co
hladali dosiahnut, boli ich dcery a ich dobytok, a ich
nabozenstvo im bolo iba prostriedkom, ktorym to chceli dosiahnut.
Precitaj si celu historiu 1. Mojz. 34,20-23.
Pokrytecki farizeovia mali tiez take nabozenstvo. Dlhe modlitby
boli ich ruskom, ale 
zamerom domy vdov, a svaty Boh im nameral prisnejsi trest.
Vidz. Luk. 20,46-47.
Judas, diabol, mal tiez take nabozenstvo. Nabozny bol pre
mesec, aby rozkazoval
tym, co bolo v nom. Ale bol strateny, zavrhnuty, ba synom
zatratenia.
Aj Simon, carodejnik, bol takeho nabozenstva, lebo chcel dostat
Svateho, Ducha na to, 
aby si nim mohol nadobudnut  penazi, a podla toho bol i jeho
vyrok z ust Petrovych, Sk. 8,19-22.
Ani mi nejde z rozumu, len ze clovek, ktory preto, aby ziskal,
svet, lapa sa nabozenstva, za svet i odvrhne nabozenstvo, lebo
tak istotne ako myslel Judas na svet, ked sa stal naboznym, tak
istotne i zapredal nabozenstvo i svojho Pana za to iste. A tak
odpovedat na otazku suhlasne, ako vidim, ze ste vy urobili, a
prijat taku odpoved za spravnu, je pohanstvo, pokrytectvo a
diabolstvo. A Boh vam zaplati podla vasich skutkov." 
Tato odpoved Krestanova ich tak prekvapila, ze stali jako
omraceni a hladeli a hladeli na seba, ale nemali nic, co by mu
boli na to odpovedali. 

I Nadejny z duse prisvedcil Krestanovej odpovedi, a tak nastalo
medzi nimi velke ticho, a pan Scestny  i jeho spolocnici pocali
jakosi chabe vahat a zostavali pozadu, aby posli od nich Krestan
i Nadejny. Vtedy povedal Krestan svojmu kamaratovi: "Ak nemozu
tito ludia obstat pred rozsudkom cloveka, ako potom raz obstoja
pred rozsudkom Bozim?! A ak zanemeli pred hlinenymi nadobami, co
urobia raz, ked ich usvedci o hriechu a bude karat Pan plamenmi
zozierajuceho ohna!?"
Potom im zase odbehli Krestan  a Nadejny a sli az prisli na
utesenu rovinu, zvanu Odpocinok, kade sa im velmi prijemne
islo, ale dolina bola uzka, tak ze skoro presli cez nu, a na
druhej strane roviny bol briezok, zvany Zisk, a v briezku bola,
strieborna bana. Bana bola zriedkavost, zvlastnost, a preto
niektori ludia, ktori skor tade sli, boli odbocili podivat sa
do nej, ale zajduc prilis blizko ku kraju sachty a nevediac, ze
maju pod nohami podu zradnu, ktora povoli, ako i povolila, padli
a zabili sa. A zase sa niektori sa tam tak dokalicili, ze zostali
mrzakmi do svojej smrti.
Potom som videl v svojom sne, ze kusok od cesty oproti striebornej
bani stal pan, menom Demas, aby volal na putnikov popri iducich,
aby sli a videli. A tak volal i na Krestana  a na jeho druha:
"Hej, hej, odbocte sem, ukazem vam nieco!"
Krestan: "Aka je to vec, ktora by bola hodna, aby sme pre nu
odbocili z cesty?"
Demas: "Je tu strieborna bana a niekolko ludi, ktori sa kopu
za pokladom. Ak pridete, s trochou namahy mozete sa bohate
zaopatrit."
Na to povedal Nadejny: "Podme pozriet!"
Krestan vsak povedal: "Nie ja, ved pocul som o tomto mieste, a
kolko sa ich uz tu zabilo! A okrem toho ten poklad je smeckou tym,
ktori ho hladaju, lebo ich hati na ich puti."
Vtedy zavolal Krestan na Demasa: "Ci miesto neni nebezpecne?
Ci uz nezahatilo mnohych na ich puti?"
Demas: "Nie velmi nebezpecne, krome pre tych ktori nedaju
pozor." Ale ocervenel, ako to povedal.
Vtedy odvetil Krestan Nadejnemu: "Ani na krok blizsie, ale sa
drzme svojej cesty."
Nadejny: "Rucim ti, ze ked pride potialto Scestny, a pozvu
ho ako nas, odboci a pojde pozriet."
Krestan: "O tom niet  pochybnosti, lebo jeho zasady ho vedu tou
cestou, a skoro ako ze je dvakrat dva styri, tak iste tam
zahynie."
Vtedy zase volal Demas a vravel: "Ale ci sa len nechcete prist
pozriet?"
Tu mu Krestan doprosta odpovedal: Demas, ty si nepriatel rovnych
ciest Pana tejto cesty a bol si uz sam pre svoje vlastne
odvratenie sa odsudeny jednym zo sudcov Jeho Velicenstva (2.Tim.
4,10). 

A tak preco nas zvadzas, aby aj nas tak odsudili ? Lebo ak by
sme sa skutocne odvratili, nas Pan Kral by sa toho istotne
dopocul a zahanbil by nas tam, kde by sme chceli stat smele pred
nim."
Vtedy zase volal Demas, ze ved aj on je z ich bratstva, a ze ak
trochu dockaju, tiez pojde s nimi. Na to sa ho opytal Krestan:
"Ako sa menujes? Ci nemenujes sa tak, ako som ta menoval?"
Demas: "Ano, moje meno je Demas, a som syn Abrahamov."
Krestan: "Poznam ta. Gehazi bol tvoj pradedo (2. Kral.
5,20-27.), a Judas bol tvoj otec, a ty si sliapal ich slapaje.
Neni to nic ine ako diabolsky zvod, ktory pouzivas. Tvojho otca
obesili ako zradcu (Mat. 26,14-15; 27,3-5), a ty si nic lepsieho
nezasluzil. Bud presvedceny o tom, ze ked prideme ku
Kralovi, povieme mu, co robis!" A tak potom sli svojou cestou.
Medzitym zase na tolko posli Scestny a jeho druzhovia, ze ich
zase bolo vidiet, a ked prisli po to miesto, hned aj presli k
Demasovi. Ale, co sa potom s nimi stalo, ci padli do jamy
nazerajuc ta cez ohradu, alebo ci dolu zostupili na prve
zakyvanie, alebo konecne ci ich na dne bane zadusili pary a plyny,
ktore tam obycajne vystupovali, o tom som sa nedozvedel. Ale to som
spozoroval, ze ich nikdy viac nebolo videt na ceste. Vtedy spieval
Krestan:  
Scestny a Demas, ti jednako zmyslali:
za mamon obidva v zahubu bezali.
Nebeske poklady za marnost zmenili,
no, casnym pozitkom kratko sa tesili.
Potom som videl, ze zrovna na rozhrani roviny prisli putnici na
iste miesto, kde stal, pri samej ceste, stary pamatnik, ktoreho
zvlastna podoba ich oboch velmi zadivila, lebo sa im videlo, jako
by to bola zena, obratena na podobu stlpu. A tak tam postali a
hladeli nan, ale si za nejaky cas nevedeli vysvetlit, co to
moze byt, az konecne spozoroval Nadejny na nahlavi stlpu
akysi neobycajnou rukou napisany napis. Ale ze z neho nebol
ucenec, zavolal Krestana, ktory bol uceny, aby vraj pozrel, ci
by nemohol rozlustit pismo. A tak prisiel a pozrel, ci by
nemohol rozlustit pismo. A tak prisiel a po kratkom slabikovani
precital: "Pamatajte na Lotovu zenu!" (Luk. 17,32). A ked to

precital i svojmu druhovi, oba boli tej mienky, ze je to solny
stlp, na ktory sa obratila Lotova zena preto, ze sa lakotnym
srdcom obzrela spat, iduc zo Sodomy zachranit svoj zivot (I.
Mojz. 19,26.). Tento prekvapujuci a smutny pohlad ich pohol k
nasledujucemu rozhovoru.
Krestan: "O, mily brat, bolo na case videt tuto vec. Prislo
nam to vhod po Demasovom pozvani, ktory nas zval, aby sme sa sli
 podivat na briezok Zisku. 

A keby sme boli sli, jako nas ziadal, a ako si ty bol nakloneny
urobit, moj mily brat, bolo by sa aj z nas samych stalo to, co z
tejto zeny - boli by sme sa stali divadlom tym, ktori pojdu
tadeto po nas."
Nadejny: "Lutujem, ze som bol tak nemudry, a je naozaj div, ze
nie som teraz ako Lotova  zena. Lebo ved v com je rozdiel medzi jej
a mojim hriechom, ona sa len obzrela, a ja som si ziadal ist
vidiet. O, veleslavim Boziu milost a hanbim sa, ze kedy taka
vec bola v mojom srdci."
Krestan: "Zapamatajme si, co sme tu videli, a nech nam je to na
poucenie pre buduce casy. Tato zena unikla jednemu sudu, lebo
nezahynula so Sodomou; no, stihol ju druhy sud a zahubil, ako
vidime: obratila sa na solny stlp."
Nadejny: "A veru je tak; nech nam je teda obom  vystrahou a
prikladom, vystrahou preto, aby sme vyhybali jej hriechu,
prikladom, aky sud stihne tych, ktori sa nedaju vystrihat
takouto vystrahou, jako su tiez vystraznym prikladom  Kore,
Datan a Abiram (4. Mojz. 26, 9-10) s tymi dvesto a patdesiat
muzmi, ktori  zahynuli pre svoj hriech. Avsak nado vsetko sa
divim tomu, jako moze Demas a jeho druhovia tamto tak ubezpecene
hladat svoj poklad, kym zena pre puhe obzretie sa - lebo
necitame, ze by bola urobila co len krok z cesty - obratila sa
na solny stlp, a zvlast ked sud, ktory ju stihol, urobil ju
prikladom, ktory predsa videt odtial, kde su; lebo je nemozne,
aby ju nevideli, len keby oci zodvihli."
Krestan: "Je to ovsem podivuhodna vec a dokazuje to, ze ich
srdce je v tom ohlade cele skazene, a nevedel by som, s kym ich
lepsie porovnat, ako s tymi, ktori v pritomnosti sudcovej
okradaju ludom vrecka, alebo s tymi, ktori este aj vtedy, ked
by stali pod sibenicou, by boli schopni odrezat komusi penazny
mesec. O Sodomanoch je povedane, ze boli veliki hriesnici, lebo
boli hriesnici pred Hospodinom, t.j. v jeho ociach, a to napriek
jeho dobrotivosti, ktoru im preukazoval; lebo sodomska krajina bola
skor ako zahrada Eden (1. Mojz. 13, 10-13), ako raj. A to ho tym
vacsmi popudzovalo k horlivosti, tak ze ich spalil ohnom z neba.
A tak je zvrchovane rozumne sudit, ze ludia, taki ako su toto,
ktori su schopni tak pred tvarou Bozou hresit, a to napriek
takym vystraznym prikladom, ktore su im stale pred ocami,
budu raz muset niest najhorsi trest."
Nadejny: "Niet pochyby, ze si povedal pravdu. Ale aka je to
milost, ze nie sme my sami, ty, a zvlaste ja, urobeni tym
prikladom. To nam dava pricinu dakovat Bohu, bat sa Ho a
vzdy pamatat na Lotovu zenu!"

KAPITOLA XIV.

Potom som videl, ze sli svojou cestou, az prisli ku krasnej
rieke, ktoru David menuje riekou Bozou (Zalm 65, 10), ale Jan
riekou vody zivota (Zjav. 22,1; Ezech. 47.). 

Ich cesta lezala zrovna pobrezim rieky, kade Krestan a jeho
kamarat kracali s velikou rozkosou a tiez pili vodu z rieky,
ktora to voda bola velmi dobra a osviezujuca a ozivujuca ich
unaveneho ducha. Okrem toho z oboch stran rieky, na jej brehoch,
boli zelene stromy, ktore niesli ovocie kazdeho druhu, a listie
stromov bolo dobre na lieky. Ovocie stromov im posobilo veliku
radost, a listie sa je na to, aby sa predislo mdlobam a inym
chorobam, ktore napadaju tych, ktori cestovanim rozohriali
svoju krv. A tiez z oboch stran rieky bola i luka, prekrasne
ozdobena laliami, luka, zelena co roka zdlze. Na tejto luke si
lahli a spali, lebo tam sa mohli bezpecne polozit (Zalm 23; Iz.
14,30).
A ked sa prebudili, zase zberali ovocie stromov a jedli a napili sa
vody z rieky, a potom si zase lahli a spali. Tak to robili niekolko
dni a noci a potom spievali:

Ako krasne krystalova ta rieka
tu, hla, vedla cesty Bozej tecie
na obcerstvenie to mdlych putnikov.
Pestrokvetych nivi utesenych
prerozkosna vona - vsetko pre nich.
Stastny, kto zna blaho tych chodnikov!
Ovocie tych stromov kto okusil,
ba i listia liecivu moc skusil,
vsetko, co ma, rad strati a preda,
a to kupiac, za svet viac uz neda.

Ked boli zase suci ist dalej - lebo este neboli  na koci svojej
puti -, najedli sa, napili (4. Mojz. 21,4.). a odobrali sa.
A potom som videl v svojom sne, ze este neboli daleko usli, ked
obratila sa rieka za nejaky cas od cesty inym smerom, co ich
nemalo zarmutilo; no, vedeli, ze z cesty vyst nesmu. A tu od
rieky bola cesta drsna, a ich nohy boli citlive od cestovania. A tak
boli duse putnikov velmi ochable od cesty, a preto iduc priali si
lepsiu cestu. A tu hla, kusok pred nimi, po lavej strane hradskej,
bola zase akasi luka i priechod na nu, ktora to luka sa menuje
Scestna luka. Tu povedal Krestan svojmu druhovi: "Ak lezi luka
popri nasej ceste, podme na nu." Potom isiel  pozret k
priechodu, a na svoju radost uvidel, ze vedie chodnik popri ceste,
druhou stranou, za ohradou. "Je to zrovna tak, ako som si prial",
povedal Krestan, "tu sa pojde velmi lahko a pohodlne. Pod,
mily Nadejny, a prejdime ta!"
Nadejny: "Ale co potom, ak nas chodnik zavedie od cesty?"
Krestan: "Nezda sa, lebo pozri, ci nelezi popri ceste?" A tak
Nadejny, suc presvedceny svojim druhom, siel za nim cez
priechod. A ked presli a krocili na chodnik, spoznali, ze sa im
tam velmi prijemne pojde, a nadto hladiac pred seba uvideli
cloveka, ktory kracal ako oni a ktory sa menoval pan Marneho
Ubezpecenia. Volali za nim a pytali sa ho, kam ta cesta vedie?
Povedal im, ze k Nebeskej brane. 

"Vidis" - riekol Krestan - ci som ti nepovedal? A z toho
mozes vidiet, ze dobre ideme." A tak ho nasledovali, a on siel
pred nimi. Ale tu zrazu nastala noc, a velmi sa zotmelo, tak  ze
oni, ktori sli pozadu, stratili z oka toho, ktory siel pred nimi.
Pan z Marnej Ubezpeky totiz, ktory siel pred nimi, nevidiac pred
sebou cesty padol do hlbokej jamy, ktoru tam narokom vykopal knieza
pola, aby zlapal takych blaznov, ktori idu za marnou chvalou
(Iz. 9,16.), a tak padol a dolamal sa.
Krestan a Nadejny ho poculi padnut, a volali chcuc zvedet, co
je to. Ale nebolo viac, kto by odpovedal. Poculi iba stenat.
Vtedy povedal Nadejny v strachu: "Kde sme to?" Ale jeho kamarat
mlcal, lebo sa obaval, ze ho zviedol z cesty, a k tomu zacalo
este aj prsat a desne hrmiet a blyskat sa, i vody pribudalo
viac a viac.
Vtedy vzdychol u seba Nadejny a povedal: "Keby som sa len bol
drzal svojej cesty!"
Krestan: "Kto by bol na to pomyslel, ze nas chodnik zavedie od
cesty!"
Nadejny: "Ja som sa hned obaval, a preto som ta nezne
upozornoval. A bol by som zrejmejsie a doraznejsie hovoril, ale
reku ty si starsi ako ja."
Krestan: "Nehnevaj sa, moj mily brat, lutujem, ze som ta
zviedol z cesty, a ze som ta uvrhol do takeho nebezpecenstva.
Prosim ta, odpust mi, moj mily brat neurobil som to zo zleho
umyslu."
Nadejny: "Upokoj sa, moj brat, lebo ti odpustam, a ver tiez,
ze to bude na nase dobre."
Krestan: "Tesim sa, ze mam so sebou milosrdneho brata, lez tu
nesmieme tak stat; sprobujme vratit sa."
Nadejny: "Ale dovol, mily brat, aby som ja siel popredku!"
Krestan: "Nie, prosim, ale daj mne ist prvemu, aby som, ak by tu
niekde bolo nejake nebezpecenstvo, ja prvy uviazol do neho, lebo
pre mna sme obidvaja vysli z cesty."
Nadejny: "Nie, ty nepojdes prvy, lebo tvoja mysel je teraz
rozrusena, zase by si mohol zabludit." Potom na svoje
povzbudenie poculi cisi hlas, ktory vravel: "Obrat svoje srdce
na cestu, na cestu, ktorou si isiel a vrat sa!" (Jerem. 31,21.).
V ten cas sa uz bola voda velmi rozvodnila, a preto bola ich
spiatocna cesta velmi nebezpecna. A vidiac to myslel som si, ze
lahsie je zist s cesty, ked je clovek na nej, ako dostat sa na
nu, ked raz zide z nej. No, predsa len odvazili sa ist spat,
ale bola taka tma a taka povoden, ze na spiatocnej ceste by sa
bezmala devat alebo desatkrat boli utopili. Ani tej noci nemohli
najst toho priechodu napriek vsetkej svojej namahe a bystrosti
svojho umu. A preto konecne priduc pod akesi skromne, male
pristresie sadli si tam, az by bolo rano, ale suc unaveni
pospali. 

Lez nedaleko odtial, kde lezali, bol hrad, zvany Hrad
Pochybovania, ktoreho majitelom bol Obor Zufalec, a bolo to na jeho
zemi, kde teraz spali. A tak vstanuc vcasne rano a chodiac
hore-dolu po svojich poliach prichytil Krestana a Nadejneho spat
na svojej zemi. Najedovany a hrubym hlasom ich zobudil a pytal sa
ich, odkial su a co robia na jeho pode?
Povedali mu, ze su putnici a ze stratili svoju cestu. Vtedy im
povedal obor: "Tejto noci ste sa prehresili proti mne; sliapali
ste moju podu a lahli ste si na nej, a preto musite ist so
mnou."
A tak boli prinuteni ist, lebo obor bol mocnejsi ako oni. A tiez
nevedeli, co povedat, lebo vedeli, ze sa previnili. A tak ich hnal
obor pred sebou do svojho hradu, kde ich zatvoril do velmi tmaveho,
spinaveho a smradlaveho zalara, a tam lezali od stredy rana
az do soboty do noci bez kustika chleba a bez kvapky vody a bez
svetla, ani sa ich nikto neopytal, ako sa maju? A tak sa tu
nachadzali v zlom polozeni, daleko od priatelov a od znamych. Tu
mal Krestan dvojnasobny zial, lebo to bolo pre jeho nerozvazne 
prenahlenie sa, ze sa dostali do toho trapenia.
K tomu este mal obor Zufalec zenu, ktorej meno bolo Nedovera. A
ked si vecer lahol do postele, povedal jej, co urobil, ze zajal
dvoch vaznov a uvrhol ich do svojho zalara za to, ze prekrocili
na jeho pozemok. Potom sa jej pytal, co by im asi mal dalej
najlepsie urobit? Na to sa ho ona pytala, co su to aki ludia,
odkial su a kam idu? A povedal jej. Potom mu radila, aby ich rano,
ked vstane, nabil bez vsetkeho milosrdenstva. A tak, ked vstal,
vzchopil strasnu haluz z akejsi planky, zisiel za nimi dolu do
zalara, a tam sa najprv na nich vyvadil, ani co by boli psi, hoci
mu nepovedali nic na protiven ani jedneho slova, a potom sa na nich
vrhol a tak strasne ich domlatil, ze si nevladali pomoct alebo
sa obratit na chodbe. Ked to vykonal, odisiel a ich nechal tam
kvilit nad svojim nestastim a zalostit v svojom trapeni. A
tak cely ten den nic ine nerobili, len vzdychali a horko
nariekali.
Ked nasledujucej noci Nedovera zase o nich hovorila so svojim
muzom a vyrozumela, ze su este na zive, radila mu, aby ich
nahovoril, aby si sami vzali zivot. A tak ked bolo rano, odisiel
za nimi zase taky nazlosteny ako predtym a spozorujuc, ze su
velmi zmoreni bitkou, co ich bol predisleho dna nabil, povedal
im, ze nebodaj viac nikdy odtial nevyjdu, a tak ze im zostava len
jedna cesta, totiz urobit samym sebe koniec bud nozom bud lanom
bud jedom, lebo naco by vraj mali volit zivot, ked vidia, ze je
spojeny s takym trapenim a s takou horkostou. Ale oni ho
ziadali, ze by im dal ist. 

Na to skarede pozrel na nich a tak sa na nich oboril, ze by im bez
pochyby sam bol urobil konec, ale prave upadol do mdloby, ktora
obcas prichadza na neho - lebo totiz niekedy za slnecneho
pocasia upadaval do nej - a tak nemohol, za cas, vladat svojou
rukou. Preto odisiel a nechal ich ako predtym rozmyslat, co
maju robit. Vtedy sa radili vazni, co by ozaj bolo lepsie, ci
prijat jeho radu a ci nie. A takto sa zacali zhovarat.
Krestan: "Bratu, co urobime? Zivot, ktory teraz zijeme, je
biedny. Ja z mojej strany naozaj neviem, co je lepsie - ci takto
zit a ci na mieste zomriet vlastnou rukou. Radsej voli moja
dusa zaskrtenie a smrt radsej ako zivot (Job. 7,15.), a hrob je
pre mna znesitelnejsi ako tento zalar. Ci mame posluchnut
radu obra?"
Nadejny: "Ovsem ze je nase terajsie polozenie strasne, a
smrt by mi bola omnoho vitanejsia ako byt navzdy takto. Avsak
uvazme, ze Pan krajiny, do ktorej ideme, povedal:
"Nezabijes!" A ked je prikazane vziat inemu zivot, cim
viac je potom nam zakazane prijat jeho radu a spachat
samovrazdu! Lebo ved kto zavrazdi ineho, spacha vrazdu len na
jeho tele, ale sam seba zavrazdit je tolko, ako zavrazdit naraz
telo i dusu. A krome toho, moj brat, hovoris o ulave v hrobe,
ale ci si zabudol na peklo kam urcite pojdu vrahovia? Lebo ziaden
vrah nema vecneho zivota. A uvazme aj to, ze neni cely zakon
v rukach obra Zufalca. Nakolko vyrozumievam, bol zajal aj inych
zrovna tak ako nas, a predsa unikli jeho rukam. Kto vie, ci Boh,
ktory stvoril cely svet, to este neda, ze obor Zufalec zomrie,
alebo ze nas niekedy zabudne zamknut, alebo ze najskor zase
upadne pred nami do mdloby a strati vladu nad svojimi udami! A ak
by sa to este kedy malo stat, ja z mojej strany som odhodlany
vzmuzit sa a skusim vsetko mozne, aby som sa vymanil z jeho
ruky. Bol som blazon, ze som sa o to uz nepokusil. Ale nech je uz
akokolvek, moj brat, budme trpezlivi a potrpme chvilu: moze
prist cas, ktory nam donesie slobodu. Samovrahovia nebudeme."
Tymito slovami Nadejny predbezne upokojil mysel svojho brata, a
tak potom zase len trvali toho dna, vo tme, vo svojom smutnom a
bolestnom stave.
No, na vecer zase isiel obor dolu do vazenia pozret, ci vazni
prijali jeho radu. Ale priduc ta, nasiel ich nazive, lez pravda to
bolo aj vsetko, lebo co preto, ze im nik nedaval chleba a vody, a
co pre rany, ktore im zadal, ked ich bil, sotva mohli viac ako
dychat. No, vravim, nasiel ich nazive. 

To ho naramne rozjedovalo, a povedal im, ze kedze vidi, ze
neposluchli jeho rady, ma im byt horsie, ako keby sa nikdy neboli
narodili.
Na to sa zacali velmi triast, a zda sa mi, ze Krestan bol
zamdlel, ale ked prisiel zase trochu k sebe, znova zapocali
rozhovor o rade, ktoru im dal obor, a co vraj by bolo predsa lepsie
urobit - ci ju prijat ci nie. Krestan sa zase videl byt za to,
aby to urobili. Ale Nadejny aj po druhe takto odpovedal:
"Moj brat, ci sa nepamatas, aky chrabry si bol predtym?
Apollyon ta nemohol zdrvit, ani ta nepremohlo vsetko to, co si
pocul, videl a citil v doline Tone Smrti. Kolko tazkosti,
kolko strachu a kolko hroz si uz prezil, a teraz si sama
bazen? Vidis, i ja som s tebou vo vazeni, ktory som predsa od
prirody o mnoho slabsi ako ty. A obor ma zrovna tak dobil a zranil
ako teba a tiez odnal mojim ustam chlieb a vodu, a zalostim s
tebou bez svetla. Budme trochu trpezlivejsi. Pamataj, ak muzny
si bol na Jarmoku Marnosti a nebal si sa ani retazi ani klietky,
ba ani krvavej smrti, a preto aspon vyhnime sa hanbe, ktora
nepristane krestanovi, a nesme vsetko tak trpezlive, jako len
mozeme."
Zase bola noc. A ked obor i jeho zena opat lezali v posteli,
zena sa ho zase pytala o vaznoch, a ci vraj prijali jeho radu?
Odpovedal: "To su tvrdohlavi lotri; radsej budu znasat
vsetky mozne tazkosti, ako by mali urobit svojmu zivotu
koniec." Vtedy ona na to: "Vyved ich rano na dvor hradu a ukaz
im kosti a lebky tych, ktorych si uz zniesol zo sveta a nahovor im,
ze tyzden neminie, co ich tiez roztrhas na kusy, ako si urobil
ich druhom pred nimi."
A tak ked bolo rano, zase odisiel obor za nimi a pojal ich na
nadvorie hradu a ukazal im to, ako mu kazala zena. "Tu, hla, -
riekol - toto boli raz putnici, ako ste vy, ktori sa tiez tak
prehresili ako vy, vstupiac na moju podu. A ked som uznal za
dobre, a ze je na case, roztrhal som ich na kusy a behom desat
dni urobim tak aj vam. Idte, berte sa do svojej jaskyne!" A bil
ich celou  tou cestou, az zase prisli  do zalara. A tak zase
lezali cely den v zalostnom stave ako predtym, a to bolo vo
stvrtok.
A ked prisla noc, a ked pani Nedovera a jej muz obor boli odisli
do postele, zase sa zapocali zhovarat o svojich vaznoch. A stary
obor sa divil, ze sa mu nepodarilo urobit im koniec ani svojou
bitkou ani radou. 

Na to odpovedala jeho zena: "Obavam sa, ze ziju v nadeji, ze
niekto pride a vyslobodi ich, alebo ze maju u seba pakluce ,
pomocou ktorych sa asi nadeju ujst." "Dobre, ked tak
hovoris, moja zena", riekol obor, "budem rano u nich
hladat."
No, putnici zapocali v sobotu okolo polnoci modlit sa a modlili sa
az skoro do sameho rana.
A nad ranom, nieco prv, ako sa bolo rozodnilo, zapocal Krestan
razom, cely zadiveny, horlive hovorit:
Ci som ja len blazon - takto lezat v smradlavom zalari, ked
mozem chodit po slobode! Mam za ndrami kluc, zvany
zaslubenie, ktory - som presvedceny - otvori hociktory
zamok na Hrade pochybovania," "To je dobra novina, mily
brat", povedal na to Nadejny. "Vytiahni ho spoza nader a
sprobuj!"
Vtedy ho vynal Krestan spoza nadier a skusal otvorit dvere
zalara. A ako obratil klucom, zamok hned povolil, a dvere sa s
lahkostou otvorili dokoran, a Krestan a Nadejny vysli. Potom
isiel k vonkajsej brane, ktora vedie do nahradia, a svojim
klucom  otvoril i tu branu. Potom zase isiel ku zeleznej
brane, lebo i tu musel otvorit, no, ten zamok sa velmi tazko
otvaral, ale kluc ho predsa len otvoril, potom sotili branu, aby
ju otvorili a rychle utiekli. Ale brana, ako ju otvorili, tak
zavrzgala, ze to zobudilo obra Zufalca, ktory vstal rychle, a
chcel prenasledovat svojich vaznov. Ale jeho udy mu razom stuhly,
lebo zase prisla na neho mdloba, tak ze nemohol nijakym cinom
ist za nimi. A tak isli dalej, a zase prisli na kralovsku
cestu, kde boli bezpecni, lebo ta nesiahalo jeho panstvo.
A ked presli cez priechod, zacali rozmyslat, co by mali pri
nom urobit, aby zachranili tych, ktori po nich pridu, aby
neupadli do ruk obra Zufalca, A tak sa uzniesli, ze tam postavia
stlp, a ze nan napisu: "Cez tento priechod je cesta ku Hradu
Pochybovania, na ktorom veli obor Zufalec, ktory  opovrhuje
Kralom nebeskej krajiny a snazi sa zahubit jeho svatych
putnikov." A tak mnohi z tych, ktori tade po nich isli,
citali, co tam bolo napisane a vyhli sa nebezpecenstvu. A ked
to urobili, takto spievali:

"Pravu cestu boli sme opustili, 
co je ist po zakazanej, skusili.
Dajte pozor, ktori po nas idete,
nech pre nepozornost nepohyniete,
pre pohodlie obor vas neuvazni 
v prisernom  tom Hrade Pochybovania!!"

KAPITOLA XV.

Potom putovali, az prisli k Lubeznym Vrchom, ktore to vrchy
patria Panovi brehu, o ktorom sme uz v predtym hovorili. A tak
vysli na vrchy podivat sa na zahrady a sady, na vinice a pramene
vod. Tam sa tiez napili a umyli a jedli smelo z vinic, kolko sa im
len chcelo. Na  temenach vrchov boli pastieri, pasuci svoje stada a
stali po strane kralovskej cesty. 

A tak isli putnici za nimi, a opruc sa na svoje palice, ako maju
obycaj ustati putnici, ked postoja a hovoria s niekym pri ceste,
pytali sa, cie su to tie Lubezne Vrchy, a cie su ovce, ktore
sa na nich pasu?
Na temenach vrchov boli pastieri.
Pastieri povedali: "Tieto vrchy su Emmanuelova zem, a videt ich z
jeho sidelneho mesta, aj ovce su jeho, a polozil za ne svoj
zivot."
Krestan: "Ci tato cesta vedie do nebeskeho mesta?"   
Pastieri: "Ano, ste zrovna na nej".
Krestan: "Ako daleko je to este odtialto?"
Pastieri: "Velmi daleko, ale nie pre tych, ktori sa ta skutocne
dostanu."
Krestan: "Ci je cesta bezpecna  a ci nebezpecna?"
Pastieri: "Bezpecna pre tych, pre ktorych ma byt bezpecna,
ale priestupnici na nej padnu!" (Ozeas. 14,9.).
Krestan: "Ci je tu niekde nejake obcerstvenie pre unavenych
putnikov a omdlievajucich na ceste?"
Pastieri: "Pan tychto vrchov nam dal rozkaz, aby sme nezabudali
na privetivost k hostom. (Zid. 13,2.). A preto vsetko dobre, co
moze poskytnut toto miesto, je pre vas."
A taktiez som videl v svojom sne, ze ked spozorovali pastieri, ze
maju pred sebou putnikov, predlozili im rozlicne otazky, na
ktore putnici, tak ako aj inde, odpovedali. A tak napriklad sa ich
pytali pastieri, odkial idu? A ako sa dostali na tu cestu? A akym
cinom tak na nej zotrvali? Lebo vraj len maloktori z tych, ktori
pocali sem ist, ukazu sa na tychto vrchoch. No, ked pastieri
poculi ich odpovede, lubilo sa im to, a velmi laskavo na nich
pozerali a riekli: "Vitajte na Lubeznych vrchoch!"
Mena pastierov boli: Znamostny, Skuseny. Bdely a Uprimny,
ktori ich pojali za ruky a zaviedli ich do svojich stanov a poskytli
im to, co prave bolo hotove. A tiez im povedali: "Radi by sme
boli, keby ste tu trochu pobudli, aby ste sa s nami oboznamili a
este lepsie sa obcerstvili dobrymi vecami tychto Lubeznych
vrchov". Na to im povedali putnici, ze pristavaju a zostanu. A
tak sa aj odobrali tej noci na odpocinok, lebo uz bolo velmi
neskoro.
Potom som videl vo svojom sne, ze nasledujuceho rana pastieri
zobudili a vyzvali Krestana a Nadejneho, aby sli prejst sa s nimi
po vrchoch. A tak sli s nimi a chodili za chvilu majuc krasny
vyhlad na vsetky strany. Vtedy sa radili pastieri medzi sebou:
"Ci mame ukazat tymto putnikom niektore divy?" A ked sa
uzniesli, ze ukazu, pojali ich najprv na vrch isteho brehu, ktory
sa vola Blud, ktory bol na druhej strane velmi strmy, a kazali im
pozriet dolu. A tak hladeli Krestan a Nadejny dolu a videli dole
pod brehom niekolko ludi, dolamanych a roztrieskanych na same
kusy od padu, co padli z vrchu brehu. Vtedy povedal Krestan: "Co
to ma znamenat?" Pastieri odpovedali: "Ci ste nepoculi o
tych, ktori zabludili ohladom viery o zmrtvychvstani tela preto,
ze pocuvali Hymeneusa a Fileta?" (2. Tim. 2,17-18.). Putnici
odpovedali: "Ano, poculi." Vtedy povedali pastieri: "To su
oni, ktorych to hen dole vidite lezat roztrieskanych na kusy, a
nie su pochovani az do tohoto dna, ako vidite, aby boli
vystraznym prikladom inym, aby dali pozor a neliezli privysoko
alebo neodvazovali sa ist prilis blizko okraja tohoto vrchu."
Potom som videl, ze ich pojali na temeno ineho vrchu, ktoreho meno
je Vystraha, a kazali im hladiet do dialky pred seba. 

A ako hladeli, spozorovali, ako sa im zdalo, niekolko ludi, ktori
chodili hore-dolu pomedzi hroby, ktore boli na tom mieste. A
spozorovali aj to, ze ludia boli slepi, lebo sa kedy-tedy potykali
na hroby a nemohli sa spomedzi nich dostat.
Vtedy riekol Krestan: "Co to znamena?" Pastieri odvetili:
"Ci ste nevideli kusok pod tymito vrchami priechod, ktory viedol
na luku, ktora je na lavej strane tejto cesty?" Odpovedali:
"Ano, videli sme." Vtedy riekli pastieri: "Od toho priechodu je
chodnik, ktory vedie prosto ku Hradu pochybovania, v ktorom veli
obor Zufalec. A tamti ludia (pri ktorych slovach ukazali na
tych, ktori to chodili pomedzi tie hroby) prisli raz na puti, ako
vy teraz, az teda po samy ten priechod. A kedze bola prava cesta
na tom mieste drsna, zvolili si vyjst z nej a prejst na luku, kde
ich zajal obor Zufalec a uvrhol ich do Hradu Pochybovania. Tam ich
najprv za cas drzal vo vazeni a potom im nakoniec vyklal oci a
zaviedol ich medzi hroby, kde ich nechal potlkat sa a bludit at
do dnesneho dna, aby sa naplnilo slovo mudreho muza, ktory
povedal: "Clovek, ktory bludi z cesty rozumnosti, bude
odpocivat v zhromazdeni mrtvych."  Pi tychto slovach pozreli
na seba Krestan a Nadejny, pri com im slzy vyhrkli z oci,
avsak pastierom nic nepovedali.
Potom som videl v svojom sne, ze ich pojali pastieri na ine miesto,
kdesi dole pod vrchom, kde boli dvere na strane brehu. Otvorili dvere
a kazali im pozriet dnu. Pozreli teda a videli, ze je tam velka
tma a dym. A tiez sa im zdalo, ze tam pocuju praskot, akoby ohna,
a krik nejakych ludi, ktori sa tam mucili, a ze citia zapach
siry. Vtedy riekol Krestan: "Co to znamena?" Pastieri im
povedali: "To je bocna cesta do pekla, cesta, ktorou ta idu
pokrytci, menovite taki, ktori predaju svoje prvorodenstvo ako
Ezav; ktori predaju svojho Pana ako Judas;  ktori sa ruhaju
evanjeliu ako Alexander, a ktori luhaju a pretvaruju sa ako
Ananias a jeho zena Zafira" (Sk. 5,1 nasl.).
Vtedy povedal Nadejny pastierom: "Pozorujem, ze kazdy z tychto
mal na sebe znaky putnictva, ako to my mame teraz - ci je tak?"
Pastieri: "Ano, a za dlhy cas si ich podrzali."
Nadejny: "Ako daleko asi boli prisli svojho casu na svojej
puti, kym neboli tak mizerne zavrhnuti?"
Pastieri: "Ako ktori, niektori dalej a niektori nie tak daleko
ako tieto vrchy."
Vtedy povedali sebe putnici: "Bolo by nam treba volat k Silnemu
o silu."
Pastieri: "Ano, a tiez vam bude treba, ked ju budete mat."
A teraz uz tuzili putnici ist dalej, s cim aj pastieri
suhlasili, a tak isli spolu az tak asi na koniec vrchov. 

A tu si povedali pastieri: "Ukazme tu putnikom brany nebeskeho
mesta, ak su schopni divat sa cez nas dalekohlad." Putnici
vdacne prijali ponuku, a tak ich vyviedli na vrchol  vysokeho
brehu, zvaneho Jasny, a podali im dalekohlad, aby sa pozreli.
Vtedy skusali pozriet, ale spomienka na to, co im pastieri
naposledy ukazali, posobila, ze sa im triasli ruky, a to im
prekazalo, ze nemohli pokojne hladiet cez sklo, avsak napriek
tomu sa im zdalo, ze vidia cosi take ako brana i niektoru slavu
toho mesta. A tak potom isli dalej a takto spievali:

Takto odhalili tajomstva pastieri skryte,
ktore vsetkym inym ludom jednak su zakryte.
A tak podte ku pastierom, akze vidiet chcete
Hlboke a tajuplne veci; mnoho zviete!

A ked sa uz mali rozlucit, jeden z pastierov im dal opis cesty,
druhy ich napominal, aby sa chranili pochlebovaca, treti ich
vystrihal, aby si dali pozor a nezaspali na zacarovanej pode, a
stvrty im prial stastnu cestu, a aby ich Boh sprevadzal. A tu
som sa zobudil zo svojho sna.

KAPITOLA XVI.

Potom som zase zaspal, a snivalo sa mi, ze vidim tych istych
dvoch putnikov, ako idu cestou dolu vrchami smerom ku nebeskemu
mestu. A kusok dolu pod vrchami po lavej ruke lezi kraj
Namyslenosti, z ktoreho kraja vedie do cesty, ktorou isli putnici,
maly, krivolaky chodnik. Tu sa zisli s velmi culym mladencom
ktory siel z toho kraja a ktoreho meno bolo Nevedomy. A tak sa ho
opytal Krestan, skadial ide a kam ide?
Nevedomy: "Narodil som sa v kraji tu nedaleko, tam trochu na
lavu ruku, a idem do nebeskeho mesta."
Krestan: "A ako myslis dostat sa ta cez branu? Lebo sa tam
mozes stretnut s tazkostami."
Nevedomy: "Ako sa ta dostanu ini dobri ludia, tak i ja."
Krestan: "Ale, co ukazes pri brane, aby ti ju otvorili?"
Nevedomy: "Znam volu svojho Pana a dobre som zil. Davam
kazdemu, co mu patri, modlim sa, postim sa, davam desiatky,
davam almuzny a svoj kraj som opustil za ten, kam idem."
Krestan: "Ale ty si nevosiel cez Tesnu Branu, ktora je na
zaciatku tejto cesty, ale si sem prisiel tam tym  krivolakym
chodnikom, a preto sa bojim, akokolvek aj zmyslas o sebe, ze
ked pride den ratania, povedia ti, ze si zlodej a zbojnik,
namiesto toho, aby ta pripustili do mesta."
Nevedomy: "Pani, vy ste mi cele cudzi, neznam vas. Vy len teda
zite podla nabozenstva vasho kraja, a ja budem zit podla
nabozenstva svojho kraja. Nadejem sa, ze bude tak vsetko dobre. A
co sa tyka brany, o ktorej hovorite, o tom vie cely svet, ze je
to velikansky kus cesty od nasho kraja, a mam za to, ze ziaden
clovek v celom nasom kraji nevie ku nej cestu. Ale vsak ci vie ci
nevie, o to sa mu ani netreba starat, ked ze mame, ako vidite,
pekny, prijemny, zeleny chodnik, ktorym mame z nasho kraja na
tuto cestu najblizsie."
Ked tak videl Krestan, ze clovek je mudry vo svojich vlastnych
ociach a v svojej namyslenosti, posepol Nadejnemu: "O blaznovi
je viac nadeje ako o nom." (Prisl. 26,12.). 

A k tomu este dolozil: "Blazon, ked i cestou ide, jeho srdce
trpi na nedostatok  rozumu, a dava kazdemu najavo, ze je
blazon."   "Co povies, ci mame dalej s nim hovorit, a ci
ho hned dobehnut a nechat ho rozmyslat o tom, co pocul, a
potom ho zase dockat a videt, ci by sme po kuse asi nemohli z neho
nieco dobreho urobit?" 
Na to povedal Nadejny:

Nevedomemu daj trochu rozmyslat
o tom, co sa povedalo, by prijat
vedel dobru radu, aby nezostal
nevedomec, blazna placu nedostal.
Boh vravi, ze toho, kto je bez umu - 
bars ho stvoril -, nespasi, zit neda mu.

A k tomu este dodal Nadejny: "Myslim, ze neni dobre vsetko mu
naraz povedat; predidime ho, ak chces, a vse mu povieme len
tolko, co bude moct zniest."
A tak oni dvaja sli popredku, a Nevedomy siel za nimi. A ked ho
boli prebehli kusok cesty, prisli do akehosi velmi tmaveho
uvozu, kde stretli cloveka, ktoreho poviazalo sedem diablov
siedmymi silnymi povrazmi, a vliekli ho spat ku dveram, ktore
boli vidiet na strani brehu (Mat 12,45;  Prisl. 5,22.). Tu sa
zacal mily Krestan triast i jeho kamarat Nadejny. Ake ako tak
diabli viedli cloveka, predsa len pozrel Krestan, ci by ho ozaj
nepoznal. A zdalo sa mu, ze je to isty Odvrateny, ktory byval v
meste Odpadlictva, ale nevidel dokonale jeho tvar, lebo zvesil hlavu
ako zlodej, ktoreho pristihli pri skutku. Ale ked presiel popri
nich, pozrel za nim Najdeny a spozoroval na jeho chrbate papier s
napisom: "Rozpustly vyznavac zatratenia hodny odpadlik."  
Vtedy riekol Krestan svojmu druhovi: " Teraz sa rospominam na to,
co mi bolo povedane, totiz na to, co sa raz tu kdesi prihodilo
istemu dobremu cloveku. Bolo mu meno Maloverny. No, inak bol
clovek dobry a byval v meste Uprimnosti. Vec sa mala takto: Pri
vstupe do tejto uzlabiny priraza na cestu uzka polna
cesticka, ktora vedie hore do Brany sirokej cesty a vola sa 
Cesta mrtveho, ktora sa tak menuje pre vrazdy, ktore sa obycajne
na nej pachaju. Nuz, Maloverny putujuc, ako teraz my, sadol si ti
tam a zaspal. A stalo sa prave v ten cas, ze isli dolu cetickou
od Brany sirokej cesty traja svalnati, hrubi trhani, ktori sa
menovali: Chaby, Nedovera a Vina, traja bratia, a ako zocili
Maloverneho, kde je, cvalom pribehli na neho. Chudak clovek sa
prave prebudil a vstaval, ze pojde dalej. Ale ti vsetci traja
prisli k nemu a hrozivou recou mu kazali stat. Na to zbledol
Maloverny ako stena a nemal sily ani branit sa ani utekat. Vtedy
zakrical na neho Chaby: "Sem tvoje peniaze!" Ale ze sa clovek
neponahlal tak urobit, lebo, lebo mu bolo luto ich utratit,
pribehol k nemu Nedovera, vopchal ruku do jeho vacku a vytiahol
mesec striebra. Vtedy zacal kricat: "Zlodeji, zlodeji !" Ale v
tom ho Vina tak ovalil svojim kyjakom, ktory mal v ruke, po hlave,
ze sa omraceny roztiahol na zemi, a tam lezal a krvacal, ze sa
zdalo, ako by mal vykrvacat. Cely ten cas stali pri nom zlodeji.
Konecne vsak pocujuc, ze je ktosi na ceste, a bojac sa, aby to
nebol isty Velkomilostny, ktory byva v meste v Smelej Dovere,
dali sa v nohy a nechali dobreho cloveka, aby sa o seba postaral.
Potom o chvilu prisiel Maloverny k sebe a pozberajuc sa hladel
liezt dalej svojou cestou. To je ta udalost. Nadejny: "Ale ci
mu vzali vsetko, co kedy mal?"
Krestan: "Nevzali. 

Miesta, kde mal svoje drahokamy, neprehladali a nevydrancovali, a tak
mu tie zostali. Ale, ako mi bolo povedane, dobry clovek velmi
zialil nad svojou stratou, lebo mu zlodeji odobrali mnoho penazi,
ktore mal na vydaj, na cestu. To, co mu nevzali, - ako som riekol
- boli drahokamy (1. Petra 1,4.). No, bolo mu zostalo aj cosi
penazi, ale vsak len tolko, ze mu ledva stacilo, aby sa dostal
na koniec svojej cesty, ano, ak mi dobre povedali, prinuteny bol
cestou zobrat, aby sa uzivil, lebo svoje drahokamy nesmel predat.
A tak teda hoci aj zobral a robil, co sa dalo, predsa len isiel -
ako hovorime - s hladnym zaludkom vacsi kus zostavajucej
mu este cesty. (1. Petra 4,18,).
Nadejny: "Ale ci to neni div, ze mu nevzali jeho vysvedcenia,
skrze ktore mal dostat dovolenie vstupit do nebeskej brany?"
Krestan: "Ba veru je div; no, nestalo sa to asi pre jeho chytrost,
ze mu ho nenasli, lebo suc predeseny, ked tak na neho dohrmeli,
nemal ani sily ani chytrosti nieco ukryt, ale to bola viac Bozia
dobra prozretelnost  nez jeho usilie, ze nenasli dobrej
veci." (2. Tim. 1,14; Tit. 1,9.).
Nadejny: "Ale mu to muselo byt velikym potesenim, ze mu
nevzali toho pokladu."
Krestan: "To mu mohlo byt potesenim a velikym , keby ho bol
pouzil, ako by bol mal. Ale ti, ktori mi to rozpravali, povedali,
ze celu ostatnu cestu to velmi malo pouzil a to pre neprestale
zdesenie a zarmutok, ktory ho neopustil, ze mu tak vzali jeho
peniaze. Aj skutocne tak nan zabudol, ze si veliky kus cesty
nezmyslel, ze ho ma. A ked si aj potom kedy - tedy nan zmyslel a
pocal sa nim tesit, rozpomienka na to, co stratil, pohltila
vsetku jeho radost."
Nadejny: "Ubohy clovek! Muselo mu to posobit veliku
zalost!"
Krestan: "Ej ba zalost, A veliku. A ci by to nebola i nam
ktoremukolvek zalost, keby sa nam tak bolo povodilo, keby nas
tak boli olupili a k tomu ranili, a to na cudzom mieste, ako bol on?!
Je div, ze nezomrel od zialu, uboha dusa. Povedali mi, ze skoro
celou ostatnou cestou nic ine nerobil, len bolestne a horko nariekal
a tiez kazdemu, kto jeho, alebo koho on dohonil na ceste,
rozpraval, kde a ako ho orabovali, a kto ho oraboval, a co stratil,
ako ho zranili, a ze ledva unikol so zivotom."
Nadejny: "Ale aj to je div, ze ho nudza neprimela predat alebo
zastavit niektory ten drahokam, aby si tak mal cim na svojej ceste
polavit."
Krestan: "Hovoris, ako ten, kto nema vsetkych pat - za co
by ich bol mohol zastavit? Alebo komu ich mal predat? V celom tom
kraji, kde ho olupili, nemaju jeho drahokamy ceny, a on si ani
neziadal ulavy, ktora by mu bola byvala odtialto poskytnuta. 

A okrem toho dobre vedel, ze keby mu jeho drahokamy boli chybali pri
brane nebeskeho mesta, bol by byval vytvoreny z nebeskeho
dedictva, tam prichystaneho, a to by mu bolo byvalo horsie, ako
keby ho desattisic podlych zlodejov bolo prepadlo."
Nadejny: "Preco si taky prisny, moj brat? Ezav predal svoje
prvorodenstvo za trochu sosovice (Zid. 12,16.), a to prvorodenstvo
bolo jeho najdrahsim pokladom, a ked to on urobil, preco by tak
nebol mohol urobit aj Maloverny?"
Krestan: "Je pravda, ze Ezav predal svoje prvorodenstvo, a tak
robia aj mnohi ini, pripravujuc sa tak o najvacsie pozehnanie,
ako aj ten bedar. Ale musis robit rozdiel medzi Ezavom a
Malovernym a tiez medzi ich imaniami. Ezavovo prvorodenstvo bolo
obrazne, ale nie tak drahokamy Maloverneho. Ezavovi bolo jeho brucho
bohom, ale nie Malovernemu. Ezavova chyba lezala v tom, ze mal rad
telesne pozitky, no, nie tak Maloverny. A okrem toho Ezav dalej
nevidel ani nic ine nemyslel, iba ako by mohol ukojit svoje
ziadosti, a povedal: "Hla, idem zomriet, i naco ze mi je to
prvorodenstvo!" (1. Mojz. 25,32.). Ale Maloverny, hoci to bol jeho
osud mat iba malo viery, jeho malo viery ho zdrzalo od takych 
extravagancii a dalo mu videt a ucilo ho cenit si svoje drahokamy
viac, nez by ich bol predal, ako predal Ezav svoje prvorodenstvo.
Nikde necitas, ze by Ezav bol mal vieru, ba nemal jej ani trochu.
A preto niet divu, ked clovek, v ktorom vladne len telo, - ako je
to u cloveka, u ktoreho niet viery vzdorovat - preda svoje
prvorodenstvo, svoju dusu a vsetko, a to pekelnemu diablovi. Lebo
taky clovek sa podoba divej oslici, ktoru nezastavis, ked
beha. Ked  si taki ludia raz cosi hriesne zaziadaju, chcu to
mat, nech by ich to stalo cokolvek. Ale Maloverny bol iny
clovek, jeho mysel isla za bozskymi vecami, zivil a zapodieval
sa duchovnymi vecami, vecami zhora. A preto naco by bol mal clovek,
takeho zmyslania, predat svoje drahokamy - i keby ich bol mal
kto kupit - a naplnit svoje srdce marnostami?! Ci da clovek
babku za to, aby naplnil svoje brucho senom? Alebo ci nahovoris
hrdlicku, aby zrala mrcinu ako vrana? Trebars ludia bez viery
mozu za telesne ziadosti zastavit, zapisat alebo predat to,
co maju, ba k tomu i svoju vlastnu dusu; ale ti ktori maju
vieru, spasitelnu vieru, hoci by jej aj len malo mali, nemozu tak
urobit. A tak v tom, moj mily brat, je tvoj omyl."
Nadejny: "Uznavam to, ale tvoje prisne pokarhanie ma skoro
nahnevalo."
Krestan: "Nuz coze, ja som ta len prirovnal istym vtakom
cipernejsieho druhu, ktori budu este so skrupinou na hlave
sem-tam behat po usliapanej ceste. Ale vsak nechaj to a
rozmyslaj o tom, co sa povedalo, a zase bude vsetko medzi nami
dobre."
Nadejny: "Ale som predvedceny, Krestan, ze ti traja kamosi
su iba spolocnost zbabelcov. 

Lebo co myslis, ci by inace boli tak hned bezali, ako bezali,
pocujuc kroky jedneho cloveka, bliziaceho sa cestou? Preco sa
Maloverny lepsie nevzmuzil? Ba veru zda sa mi, ze sa mal oddat
do nich a poddat sa az vtedy, ked by nebolo byvalo ziadnej
pomoci."
Krestan: "Ze su zbabelci, to uz mnohi  povedali, ale malo ich,
ktori to tak v cas skusky tiez zakusili. Co do zmuzilosti,
Maloverny jej nemal. A u teba pozorujem, moj brat, ze keby si ty
bol byval na jeho mieste, ty by si sa bol len do nich oddal a potom
sa poddal. A skutocne, kedze si ty taka chlapina, prave su tu na
kusok od nas, ak by sa ti ukazali ako jemu, snad prides na ine
myslienky. Ale zase povaz i to, ze su to len zakernici, ludi
na ceste olupujuci, stoja v sluzbe krala bezodnej priepasti,
ktory, bolo-li by treba, pride im sam na pomoc, a jeho hlas je ako
revanie leva (1. Petra 5,8.). I ja sam som bol tak napadnuty ako
Maloverny a skusil som, ze je to desne. Prepadli ma ti traja
lotri, a ja, ked som pocal vzdorovat jako Krestan, len zavolali,
hned prisiel ich pan, a ja by som - ako sa hovori - nebol dal
za svoj zivot ani babky, len ze - co bola Bozia vola - bol
som obleceny v dokazanej zbrani. A predsa, hoci som bol tak
obrneny, skusil som, ze je to naramne tazke, dokazat sa v tom
zapase ako muz. Nikto by nevedel povedat, co sa s nami deje v tom
zapase, len ten, ktory bol sam v tom boji."
Nadejny: "Dobre teda, a predsa bezia, jako vidis, ked len
tusia, ze je akysi Velkomilostny na ceste."
Krestan: "Pravda je, casto utekali, aj oni aj ich pan, ked sa
len ukazal Velkomilostny, a nie div, lebo on je Kralov zbrojnos.
Ale nazdam sa, ze uznas, ze je trochu rozdiel medzi Malovernym a
medzi Kralovym zbrojnosom. Nie vsetci poddani Kralovi su jeho
zbrojnosmi, a tak ani nemozu, suc skusani, dokazat take
bojove ciny ako on. Ci je miestne predpokladat o dietati, ze sa
bude borit s Goliasom ako David? Alebo ze by v orieskovi malo
byt tolko sily, ako jej ma vol? Niektori su silni, niektori
slabi; niektori maju veliku vieru, niektori malu. Tento clovek
bol jeden zo slabych, a preto ho premohli."
Nadejny: "Prial by som si, ze by som bol byval na jeho mieste
Velkomilostny, pre nich, tych lotrov, samych."
Krestan: "I keby to on bol byval, i on by bol mal asi plne ruky
roboty. Lebo ti musim povedat, ze trebars Velkomilostny je
vynikajuci bojovnik a ma i moze, dokial drzi protivnikov pred
sebou pri konci meca, to jest od seba v slusnej vzdialenosti, dost
dobre s nimi zaobchodit, ale ak sa dostanu k nemu, totiz prave
Chaby, Nedovera alebo ti druhi, vtedy uz beda, potom sa sotva
vyhne tomu, aby ho nebusili o zem. A vies, ze ked je clovek raz
na zemi, co potom moze urobit?
Ktokolvek sa dobre pozrie Velkomilostnemu do tvari, uvidi sviky
a rezy, ktore lahko dokazu pravdu toho, co hovorim. 

Ano, pocul som raz, ze vraj povedal, a to vtedy, ked bol prave v
zapase, uz som bol aj o zivote pochyboval. A kolko trapenia
sposobili ti lotri a ich druhovia Davidovi - co sa navzdychal,
nazialil a nakrical! Ano, aj Hemon a Ezechias, trebars boli v
svojom case zbrojnosi, neraz sa museli obracat, ked ich tito
napadli, a este im aj tak dobre vyprasili ich kabaty. Raz chcel
ist Peter skusit, co moze a co dokaze. No, trebars jedni o
nom hovoria, ze je kniezatom apostolov, tolko mu nakladli, ze
sa konecne bal este len aj ubohej dievciny. A okrem toho ich
kral im je vzdy naporudzi; nikdy neni od nich tak daleko, aby
nepocul ich zahvizdnutia. A ak by kedy s nimi bolo zle, hned im
pride, ak je mozne, na pomoc. A povedame je o nom: "Mec,
stihajuci ho, neobsotoji ani kopija, sip alebo pancier. Zelezo
povazuje za slamu a ocel za hnile drevo. Sip ho nepohne k uteku;
kamene z praku sa mu obratia na strnisko, zbroj vobec povazuje za
strnisko a smeje sa sermovaniu s pikou." (Job. 41,18-21.). Nuz,
coze potom vykona clovek v takomto pripade?! Je sice pravda,
keby mal clovek po kazde Jobovho kona a bol by tak obratny, ze
by vedel na nom jazdit a mal k tomu odvahu, mohol by dokazat
znamenite veci. Lebo "jeho sija je odiata hrmotom; nezastavis ho
jako kobylku; frkot jeho chriapov je strasny; od rujnosti kope jamu
a plesa v svojej sile iduc oproti zbrani. Smeje sa strachu , neboji
sa a neustupi  pred mecom, alebo ked na neho zahrkoces tulom
alebo zaplieskas ocelou kopie alebo piky. S hrmotom a hnevom kope
zem a neveri, ze to zvuk truby, a na zvuk hojne trub povie: Ha,
ha! Zdaleka citi boj, hrmot kniezat a bojove pokrikovanie." 
(Job. 39,19-25.).
Ale taki infanteristi cize pesiaci, ako si ty a ja, nech si nikdy
neziadaju stretnut nepriatela ani nech sa nechvalia, ako co by
to lepsie mohli a vedeli, ked pocuju o inych, ze boli podlahli,
ani nech si nelichotia pri pomysleni na svoju zmuzilost, lebo ti
obycajne najhorsie obidu, ked na nich pride skuska. Dokazom
toho je Peter, ktoreho som uz spomenul. Vystatoval sa, vystatoval;
chcel sa lepsie zastat svojho Pana nez ktokolvek, ako ho zviedla
rec jeho marnomyselnost. A koho ze tak nabili a olupili ti
lotri ako prave jeho?!
A preto, ked  pocujeme ze take lupeze deju sa na Kralovej
ceste, predo vsetkym nam treba vykonat dvoje: vyjst v zbroji a
istotne si vziat so sebou stit. Lebo prave preto, ze mu to
chybalo, nepremohol Leviatana, on, ktory tak rezko a smele udrel na
neho. Lebo veru ked nam to chyba, neboji sa nas vobec ani mak. 

A preto ten, ktory sa vedel borit, povedal: "Nado vsetko uchopte
stit viery, ktorym by ste mohli vyhasit vsetky ohnive sipy
toho zleho." (Ef. 6,16.). A tiez je dobre, aby sme poziadali
Krala o kryjuci sprievod, ano, zeby sam siel s nami. To bolo
Davidovou utechou, ked isiel dolinou Tone Smrti (Zalm 23.). A
Mojzis chcel radsej zomriet na mieste, kde stal, ako urobit co
len krok bez svojho Boha (2. Mojz. 33,15.). O, moj brat, ak len On
pojde s nami, co by sme sa potom mali bat i desattisicich,
ktori by sa postavili proti nam?! (Z. 3,7.). Ale bez Neho i hrdi
pomocnici padnu medzi pobitymi (Iz. 10,4.). Ja som uz bol v takej
bitke. A hoci z dobroty Najlepsieho zijem, ako vidis, nemozem sa
vystatovat svojou zmuzilostou. Rad budem, ked sa nikdy viac
nestretnem s takym naporom. No, bojim sa, ze sme este nepresli
cez vsetky nebezpecenstva. Avsak zase sa tiez nadejem, kedze ma
dosial ani lev ani medved nepohltil, ze  nas Boh vyslobodi aj od
nasledujuceho neobrezanca Filistinca." A vtedy spieval Krestan:

Chudak Maloverny! Bol si medzi zlodejmi?
Olupili ta, a preto pamataj ze mi:
Ten, kto veri a viac berie viery, zvitazi
nad tisicimi, inace jeho zly svet porazi.

A tak isli dalej, a Nevedomy siel za nimi. A sli, az prisli na
akesi miesto, kde bola cesta, ktora prirazala k ich ceste a ktora
sa zdala byt cele tak rovnou ako ta, ktorou mali ist. A tu
nevedeli, po ktorej by sa mali pustit, lebo obe sa im zdali rovne. A
preto tam stali a rozmyslali o ceste, len hla, prisiel k nim
clovek ciernej pleti, ktory vsak bol odeny velmi svetlym
ruchom, a pytal sa ich, preco tam stoja? Odpovedali mu, ze idu do
nebeskeho mesta, ale ze nevedia, ktorou z tych ciest sa pustit.
"Podte so mnou," povedal, "i ja ta idem." A tak ho
nasledovali cestou, ktora len teraz vyustila do hlavnej cesty, a
ktora sa pomaly tocila a tocila a ich tak odvracala od mesta, do
ktoreho si ziadali ist, ze za kratky cas ich tvare boli
odvratene od neho, a len ho nasledovali. Ale po kuse, prv nez
zbadali, zaviedol ich do siete, do ktorej sa obidvaja tak zaplietli,
ze nevedeli, co maju robit, a s tym padlo z cierneho cloveka
biele rucho. Az vtedy videli, kde su. A tak tam tedy lezali za
nejaky cas kriciac a placuc, lebo sami sa nemohli stade vymanit.
Vtedy povedal Krestan svojmu druhovi: "Teraz vidim, ze som
chybil. Ci nam nepovedali pastieri, aby sme sa chranili
Pochlebnika? Dnesneho dna sme to zrovna tak skusili, ako to
povedal mudry muz: "Clovek, ktory pochlebuje svojmu priatelovi,
rozprestiera jeho noham siet." (Prisl. 29,5.).
Nadejny: "Dali nam aj opis cesty, aby sme lahsie potrafili. 

Ale ten sme tiez zabudli citat a nezdrzali sme sa cesty zhubcu.
Tu bol David mudrejsi ako my, lebo hovori: "Co do skutkov
cloveka, slovom tvojich rtov som sa vystrihal cesty ukrutnika."
(Z. 17,4.). Tak teda lezali v sieti a nariekali sami nad sebou.
Napokon vsak zazreli kohosi ziariaceho ist k sebe s bicom z
malych motuzov v ruke. A ked prisiel po nich, pytal sa ich,
odkial idu a co tu robia? Povedali mu, ze su ubohi putnici,
iduci na Sion, ale ze ich zaviedol z ich cesty akysi cierny
clovek, obleceny v bielom, ktory ich vraj vyzval, aby ho
nasledovali, lebo ze aj on ta ide. Vtedy riekol ten s tym bicom:
"To je Pochlebnik, falosny apostol, ktory sa obratil na anjela
svetla" (Prisl. 29,5., Dan. 11,32., 2. Kor. 11,13-14.). A tak
roztrhol siet a vypustil ich. A potom im povedal: "Podte za mnou,
aby som vas zase dopravil na vasu cesta." A tak ich zaviedol
spat na cestu, ktoru boli opustili, aby nasledovali Pochlebnika. A
potom sa ich este pytal: "Kde ste nocovali minulu noc?" Riekli:
"U pastierov na Lubeznych vrchoch." A este sa ich pytal, ci
nemaju od pastierov opis cesty? Odvetili: "Ano, mame." "Ale
ci ste ho aj vytiahli a citali, ked ste boli v rozpakoch
zastali?" Na to odpovedali: "Nie." "A preco?" pytal sa.
Povedali mu, ze zabudli. Dalej sa ich pytal, ci im pastieri
nekazali chranit sa Pochlebnika? Riekli: Ano. Ale sme
nepomysleli, ze by ten peknoreky clovek bol on." (Rim. 16,18.).
Potom som videl v svojom sne, ze im rozkazal, aby lahli, a ked tak
urobili, velmi ich vyobsival, aby ich naucil ist dobrou cestou,
ktorou maju ist. (5. Mojz. 15,2.). A ako ich tak slahal, povedal:
"Vsetkych, ktorych mam rad, karam a trescem. Rozhorli sa tedy
a cin pokanie!" (Zj. 3,19.). Potom im kazal ist svojou cestou
a dat dobry pozor na ostatne upravy, ktore dostali od pastierov.
A tak sa mu podakovali za vsetku laskavost a sli pekne pravou
cestou a spievali:

Podte, vidzte, ako sa vedie putnikom,
ktori bludia z cesty za  pochlebnikom!
Lapili sa do nebezpecnej sieti,
dobru radu hned zabudnuvsie deti!
Pravda sice, boli vyslobodeni,
ubiti vsak, za priklad vystaveni. Potom o chvilu spozorovali v
dialke nejakeho muza ktory pomaly kracal cestou, samotny, a
blizil sa ku nim. Vtedy povedal Krestan svojmu kamaratovi:
"Pozri, hen je clovek, ktory je chrbatom obrateny k Sionu, a
blizi sa k nam."
Nadejny: "Vidim ho. Dajme si teraz pozor, aby to nebol tiez
nejaky pochlebnik." A tak kracal blizsie a blizsie, az
konecne prisiel k nim. 

Volal sa Ateista, a pytal sa ich, kam idu?
Krestan: "Ideme na vrch Sion." 
Na to sa dal Atheista do velikeho smiechu.
Krestan: "Preco sa tak smejete?"
Ateista: "Smejem sa, ze vidim, jak nevedomi ste ludia, ktori
podnikate tak obtiaznu cestu , pri com, ako sa vidi, nebudete mat
nic viac za svoju unavu, iba priam svoju cestu."
Krestan: "Preco, clovece? Myslite, ze nas azda neprijmu?"
Ateista: "Ked som bol kedysi doma vo svojej vlasti, pocul som to
tiez tvrdit, ako vy teraz tvrdite, a preto som vysiel vidiet a
hladal som to mesto celych tychto dvadsat rokov, ale som zrovna
tak nic nenasiel z neho, ako v prvy den, ked som vysiel z
domu." (Jerem. 17,15; 22,12., Kaz. 10,15.).
Krestan: "My sme obidvaja poculi a verime, ze jestvuje take
mesto, a ze ho mozno najst."
Ateista: "Keby som to i ja kedysi doma nebol veril, nebol by som
siel tak daleko hladat. Ale kedze som toho mesta nenasiel, idem
spat a chcem sa veselit tym, co som vtedy zavrhol za nadej na
to, o com som sa presvedcil, ze toho niet. Lebo predsa, keby kdesi
bolo take mesto, bol by som ho musel najst, lebo som ho bol dalej
hladat ako vy."
Vtedy vetil Krestan Nadejnemu, svojmu kamaratovi: "Ci je to
ozaj pravda, co tento clovek povedal?"
Nadejny: "Daj pozor, on je tiez jeden z pochlebnikov. Pamataj,
co nas to uz stalo, ze sme boli poculi takeho chlapa ako tento.
A coze? Ze by nebolo vrchu Siona? Ci sme nevideli  z Lubeznych
vrchov brany toho mesta? A ci tiez nemame teraz chodit skrze
vieru? Podme dalej", riekol Nadejny, "aby neprisiel zase na
nas clovek s bicom. (2. Kor. 5,7.). Ty si mal mna ucit ulohe,
ktoru ti ja volam do usi: "Prestan, moj syn, prestan
pocuvat naucenie, ktore vedie v blud, zvodiac od rozumnych
reci." (Prisl. 19,27.). A tak hovorim, nepocuvaj ho, moj
brat, a verme tomu, co spasi dusu."
Krestan: "Moj brat, ja som ti nepredlozil tej otazky preto, ze
by som snad bol pochyboval o pravde nasej viery, ale aby som ta
skusil a tak dostal od teba ovocie slachetnosti tvojho srdca. O
tomto cloveku viem, ze je oslepeny bohom tohto sveta. My len
podme, vediac, ze verime pravde, a "ziadna loz neni z
pravdy". (1. J. 2,21.).;
Nadejny: "Teraz sa veselim v nadeji na slavu Boziu." (Rim.
5,2.). A tak sa odvratili od cloveka, ktory smejuc sa im siel
svojou cestou.
Potom som videl v svojom sne, ze isli, az prisli do isteho kraja,
ktoreho vzduch mal od prirodzenosti vlastnost, ze uspaval
kazdeho, kto ta prisiel cudzi. A tu pocal byt Nadejny velmi
unaveny a ospaly, tak ze klesal, a preto povedal Krestanovi:
"Som taky ospaly, ze ledva oci otvaram; lahnime si tu a
zdriemnime si trochu."
Krestan: "Za ziadnu cenu, aby sme nezaspali tak, co by sme sa 
nikdy viac neprebudili."
Nadejny: "Ale preco, moj brat? Spanok je sladky cloveku
pracujucemu, obcerstvime sa, ak si trochu pospime."
Krestan: "Ci sa nepamatas, ze jeden z pastierov nam
prikazoval, aby sme sa vystrihali zacarovanej vody? Tym myslel to,
aby sme sa vystrihali spanku, a preto nespime, ako ini, ale bdejme
a budme triezvi." (1. Tes. 5,6.).
Nadejny: "Uznavam, chybil som, a keby som tu bol byval sam, bol
by som usnul a tak sa vrhol do nebezpecenstva smrti. 

Vidim, ze je pravda, co povedal ony muz, ze vraj dvom je lepsie
ako jednemu. (Kaz. 4,9.). Ze si bol doteraz so mnou, bola milost, a
ty dostanes dobru placu za svoju pracu."
Krestan: "A teda, aby sme zahnali ospalost na tomto nebezpecnom
mieste, zhovarajme sa o niecom dobrom."
Nadejny: "Zo srdca rad pristavam."
Krestan: "Kde zacneme?"
Nadejny: "Tam, kde Boh s nami zacal; ale zacni ty, prosim
ta."
Krestan: "Dobre teda, ale najprv ti zaspievam tuto piesen:

Svatych, ktori ospali su, poslite len sem,
nech pocuju tychto dvoch putnikov,
jak sa zhovaraju, a prejde im, prejde sen.
Ano, nech sa od nich ucia
bdiet, driemoty ked ich mucia.
Svatych obcovanie, snaha z Boha tiekla,
zachova ich bdelych i vzdor nociam pekla.

Krestan: Vtedy zapocal Krestan a povedal: "Opytam sa ta nieco.
Ako vznikla v tebe najprv myslienka robit tak, ako teraz robis?"
Nadejny: "Mienis to tym, ako som najprv zacal hladat dobro
svojej duse?"
Krestan: "Ano, to myslim."
Nadejny: "Za dlhy cas som sa kochal vo veciach, ktore videt na
nasom jarmoku a ktore sa tam predavaju, veci tie, ktore by ma
boli - ako teraz verim - stiahli do zahuby a do skazy, keby som
bol este dalej v nich zotrval."
Krestan: "Ake to boli veci?"
Nadejny: "Boli to vsetky poklady a bohatstvo tohto sveta. A tiez
som mal velku zalubu v hyreni, vo vzburach, v piti, v
prisahani, v luhani, v necistote, v znesvacovani Panovho dna, a
co ja uz viem, v com este, co nici dusu. Ale ked som konecne
pocul bozske veci jak od Teba, tak od milovaneho Verneho, ktory
zomrel nasilnou smrtou za svoju vieru a za svoj svaty a bohuluby
zivot na Jarmoku Marnosti,  a ked som ich uvazil, zhladal som,
ze koniec tamtych veci, v ktorych som sa ja dovtedy kochal, je
smrt, a ze pre tie veci prichadza hnev Bozi na neposlusne
deti.(Ef. 5,6.).
Krestan: "A ci ta hned ovladalo toto tvoje presvedcenie?"
Nadejny: "Neovladalo. Nebol som hned ochotny poznat zlo
hriechu ani zatratenie, ktore nasleduje, ked spacha clovek hriech,
ale, ked z pociatku pocinalo slovo Bozie otriasat mojou myslou,
snazil som sa zatvorit svoje oci pred jeho svetlom."
Krestan: "Ale co bolo pricinou, ze si sa znovu tak odpieravo
choval oproti posobeniu pozehnaneho Bozieho Ducha, ked zacal na
tebe posobit?"
Nadejny: "Pricinou toho bolo 1. to, ze som bol nevedomy,
nevedel som, ze je to dielo Bozie na mne. Nikdy by som nebol myslel,
ze prve, cim Boh zacina obratenie hriesnika, je to, ze ho
zobudi a ukaze mu jeho hriechy. 2. Ze este bol hriech velmi
sladky mojmu telu, a mne sa ho nechcelo opustit. 3. 

Nevedel som, ako sa rozlucit so svojimi vtedajsimi kamaratmi, s
ktorymi som siel cestou hriechu, a ktorych spolocnost a skutky mi
boli tak velmi ziadostive. 4. Hodiny, v ktorych som bol
usviedcany o svojich hriechoch, mi boli take muciace, a tak ma
desili, ze som ich nemohol zniest, ba ani len spominat na ne."
Krestan: "Teda, ako sa vidi, niekedy si sa bol sprostil svojho
trapenia a nepokoja?"
Nadejny: "Skutocne, ale mi to zase len prislo na mysel, a vtedy
som sa mal zrovna tak zle, ba, co hovorim, horsie ako predtym."
Krestan: "A co to bolo, co ta zase upomenulo na tvoje
hriechy?"
Nadejny: "Toho bolo mnoho, tak napriklad
ked som sa len zisiel s dobrym clovekom na ulici, alebo
ked som niekoho pocul citat z Biblie, alebo
ked ma zacala hlava boliet, alebo
ked som pocul, ze niektory moj sused je chory, alebo
ked som pocul mrtvemu zvonit, alebo
ked som pomyslel na svoju vlastnu smrt, alebo
ked som pocul, ze niekto nahle zomrel;
zvlaste vsak to, ked som pomyslel, ze i ja sam sa musim skoro
postavit pred sud."

Krestan: "A ci si sa mohol vzdy lahko zbavit povedomia viny
hriechu, ked kedy prislo na teba niektorou z tychto ciest?"
Nadejny: "Nie, nemohol, lebo v taky cas sa to pevnejsie chytalo
mojho svedomia, a potom, len ked som na to pomyslel, ze by som sa
mal vratit spat do hriechu - hoci moja mysel bola obratena po
nom -, posobilo mi to dvojnasobne muky."
Krestan: "A co si potom robil?"
Nadejny: "Myslel som, ze sa musim snazit napravit svoj
zivot, lebo inak reku budem istotne zatrateny."
Krestan: "A ci si sa snazil napravit?"
Nadejny: "Ano, a utekal som nielen pred svojim hriechom, ale i
pred hriesnou spolocnostou a dal som sa konat nabozenske
povinnosti, ako modlit sa, citat, plakat nad hriechom, hovorit
svojim susedom pravdu atd. To som robil a este mnoho ineho, co tu
nemozem vsetko vypocitat."
Krestan: "A ci si sa uz potom dobre citil?"
Nadejny: "Ano, na chvilu, ale konecne zase len prisiel na
mna moj nepokoj celou silou a stupil na krk vsetkym mojim
napravam."
Krestan: "A jako sa to stalo, ked ze si uz bol napraveny?"
Nadejny: "Boli to rozne veci, ktore ma nepokojili, zvlaste
take vyroky jako tieto: Vsetka nasa spravedlnost je jako
ohyzdne rucho." (Iz 64,5.). "Zo skutkov zakona nebude
ospravedlneny ziaden clovek." (Gal. 2,16.). "Ked ucinite
vsetko, co vam bolo nariadene, hovorte: Sluhovia neuzitocni
sme." (Luk. 17,10.), a mnoho tomu podobneho. 

A preto som zapocal takto uvazovat: Ak je vsetka moja
spravedlnost ako ohyzdne rucho; ak zo skutkov zakona nebude
ospravedlneny ziaden clovek, a ak sme aj tak neuzitocni, ked
sme vsetko ucinili, vtedy je to cire blaznovstvo myslet, ze by
clovek dosiahol nebo skutkami zakona. A dalej som myslel takto: ak
narobi niekto u kupca za tisic korun dlzoby a potom plati za
vsetko, co kupi, jeho predchadzajuca dlzoba predsa len stoji v
knihe nepretreta, pre ktoru ho kupec moze zazalovat a dat
zatvorit, dokial nezaplati dlzoby."
Krestan: "A ako ze si to pouzil na seba?"
Nadejny: "Nuz, myslel som si takto: svojimi hriechami som sa
velmi zadlzil Bohu, a ze moje terajsie napravanie nezaplati
mojho stareho uctu, a ze preto mam, pri vsetkom svojom
terajsom polepsovani sa, uvazovat, ako by som mohol byt
vyslobodeny zo zatratenia, ktore mi hrozi pre moje skorsie
prestupenia?"
Krestan: "To si velmi dobre pouzil; lez prosim ta,
pokracuj!"
Nadejny: "Ina vec, ktora ma nepokojila, a to prave odvtedy, ako
som sa zapocal napravat, bola ta, ze ked som sa dobre prizrel
tomu najlepsiemu, co som robil, i pri tom som este vzdy videl
hriech; novy hriech, ktory sa premiesaval k najlepsim mojim
skutkom, tak, ze som prinuteny sudit, ze odhliadnuc od toho, ze
som skor rad seba klamal a chybne ocenoval konanie svojich
povinnosti, spachal som pri jednej povinnosti tolko hriechu, ze by
ma Boh pravom bol mohol vrhnut do pekla, keby aj moj drievnejsi
zivot bol byval bezvadny:"
Krestan: "A co si potom urobil?"
Nadejny: "Hej, co som urobil. Nevedel som, co robit, kym som
sa nezveril Vernemu, lebo my dvaja sme boli dobri znami. A ten mi
povedal, ze ak neobdrzim spravedlnost cloveka, ktory nikdy
nehresil, nebude ma moct spasit ani moja vlastna ani vsetka
spravedlivost celeho sveta." 
Krestan: "A veril si mu, ze hovori pravdu?"
Nadejny: "Keby mi to bol povedal vtedy, ked sa mi lubilo moje
napravanie sa, a ked som bol s nim spokojny, bol by som povedal,
ze je blazon, a to by bol mal za svoje ustavanie sa. Ale potom,
ked som 

1. kapitola - Prvé pochybnosti

	René sa prechádzal po nádhernej a úrodnej plantáži. Rozmýšľal o tom, čo si dá opäť na obed. Posledne obedoval dosť potuchnutý chlieb, lebo ryže už mal pokrk. Niet divu, keďže pracoval pre majiteľa obrovských ryžových plantáží. Ale nemohol sa sťažovať. Jeho náplň práce nebola nijako náročná. Presnejšie nebola žiadna. V skutočnosti plnil len čisto reprezentatívnu funkciu. Totiž jeho zamestnávateľ bol jeden z najvýznamnejších pestovateľov ryže a chovateľov holubov v Juhovýchodnej Číne. A aby dobre zapôsobil na svojich obchodných partnerov, potreboval osobného služobníka. A tým bol René. No jeho pán nikdy nepripustil, aby René čokoľvek pre neho urobil. Na to bol príliš hrdý. A tak René trávil celé dni na haciende a v okolí. A nudil sa. Strašne sa nudil. A ešte mal problémy so svojím žalúdkom. Celé dni jedol len ryžu a občas aj holubie mäso. Ale hlavne ryžu. Teda už vieme o dvoch Reného hlavných problémoch. Aby sme sa mohli do Reného lepšie vcítiť, tak si oba postupne rozoberieme. 
	Prvý – žalúdok. Taký žalúdok je veľmi dôležitá vec. Keď človek nemá správne stravovacie návyky, môže to viesť až k hotovej katastrofe. Napríklad mu bude stále zle, alebo bude stále hladný. A v jednej z posledných fáz už vidí premávať sa po poli stovky červených ťuťúšikov. Ale aj tak to najlepšie vyjadruje nasledujúci graf:

Myslím, že sme sa úspešne prelúskali prvým problémom. Nasleduje druhý.
	Druhý – nuda. Nuda je naozaj veľmi zlá vec, ktorá núti rozmýšľať René ho nad vecami, ktoré väčšina ľudí nepokladá za normálne. Posledne to bol nasledovný príklad.
	Renému sa podarilo dokázať, že každý holub je oranžový: Išiel na to matematickou indukciou: 
prvý krok: pre n=1, teda existuje oranžový holub (čo sa mu podarilo tak, že chudáka holuba chytil a ponoril do oranžovej farby  => existuje oranžový holub)
indukčný predpoklad: každých n holubov je oranžových (V(n))
indukčný krok: ak je každých n holubov oranžových, potom je aj n+1 holubov oranžových (V(n) => V(n+1)) Mám n+1 holubov, vyberiem ľubovoľných n holubov a podľa indukčného predpokladu sú oranžové. Viem vybrať inú n-ticu holubov, v ktorej bude aj holub, ktorý v predchádzajúcej chýbal. Táto n-tica holubov je tiež podľa indukčného predpokladu oranžová. Teda dôkaz je skončený a všetky holuby sú oranžové.
	René je šťastný a spokojný. Čo viac si môže priať.
	Ale jedného dňa sa stala strašná tragédia. Uvidel bieleho holuba. Vtedy sa ho zmocnili prvé pochybnosti. Ako je to možné? Veď majú byť všetky holuby oranžové. On to predsa dokázal. Premýšľal nad tým deň, dva, tri, .... týždeň, ..... mesiac. Bolo to hotové mučenie. Už ani nemohol poriadne a pokojne spávať. A zrazu, pri svojej obľúbenej činnosti – hnevaní malých zelených mužíkov, na to prišiel. Veď predsa jeho prvý krok nie je ekvivalentný s indukčným predpokladom. Teda prvým krokom, by muselo byť: každý holub je oranžový. A toto sa mu nepodarilo, ani nedarilo... Teda René uznal, že možno nie sú všetky holuby oranžové. Aj keď ho to znovu stálo veľa sebamorenia a sebatýrania, prebdených nocí, .... Ale konečne vyriešil svoje pochybnosti a mohol zase vstúpiť do svojho normálneho kolobehu života (hlad a nuda). No možno onedlho začne riešiť podobne zamotaný problém. Kto vie? (možno o tom, že všetky Brichty sú strašne tupé).



	2. kapitola – Dohára nám knôtik

	A René sa pustil na cestu domov. Žofia a Gizela, nasledujúc Reného, premýšľajú nad poslednými udalosťami. 
	Nesneží.
	Iba prší.
Veď tak to už v monzúnových oblastiach juhovýchodnej Číny býva.
Nesneží.
René vyčíta Žofii, že toho krtka nezabila. Veď vlastne mohla... a prečo nie, bolo by to v sebaobrane. Tri nohy jej však nestačili. Je predsa jasné, že trojnohá Žofia nemôže ubiť päťnohého slona. Aj keď je korytnačka, čo ju evolučne uprednostňuje – veď to poznáte.

Nemohla ho vytlačiť. To sa proste nedalo. Ten jeho výtlak bol priveľký.... tlačil to do nej a tlačil stále hlbšie a silnejšie... a rýchlejšie...
Nesneží.
A Zuzka má hnedé oči. To mi povedala Gizela! Je to fyzička... len čo je pravda. Ale očí má hnedé. Ako obloha. I keď ryža rastie a rozvíja sa. Nejde to. Je hnedá, hnedá ako tá romboidná vec, ktorou prišli tí divní... čo si tiež hovoria fyzici. A vraj ich poznám! Pche. Pomyslí si René. Veď ja poznám iba moju hnedookú Zuzku. Veď ona projektovala holubník... musí byť fyzička. Jediná. A nech tie divné zvery tvrdia, čo chcú, reinkarnáciou z blbca zviera nespravíš. Nie z fyzika.
René zaspal. Iba Gizela je stále hore a prikazuje jeho očiam zostať otvorené. Ten psychológ to nezvládol.... Gizela si dáva fet. Citrónový. A bez cvikly. René bude zas skákať ako pointegrovaný... 
Nevadí.
Veď si zvykne.
Nesneží.
Ale vstávať treba. Treba ísť na ryžu, veď aj Slnko vyslalo dosť neutrín. Antineutrína chýbajú. Baňa ich nenašla... a treba tým zverom, ešte k tomu dvojnohým... pche dvojnohým... zahasiť knôt. Vraj vyjsť z kníh. No čo je to za blbosť... kerý blbec by už len liezol do knihy. Iba tak Samko Tále. Ale ten bol iný... ten bol žena, ako Zuzka, ten mohol. A už kráča. Rovnomerný priamočiaru pohyb mu dovoľuje zotrvať v prúde myšlienok, i jeho, i Žofie, i Gizely. Veď Fajo nám to všetkým zapáli... a nebudú revať nad tým knotom. Už nikdy. Keby aspoň ryžu vedeli sadiť a obrábať... prd vedia. Iba piráta do zadku strčiť. Vraj nová doba.... kde je obloha... modrá... kto to kedy videl, vždy bola hnedá. Tak ako Zuzkine oči. A ryža by splývala... keby boli obe modré. Ryža i obloha. A knôt ešte horí... ešte je čas.
 
	Pakety to spravia. Čaj, kaj a šek ich vyšlú na komunistov a SCUD to vyrieši. Už je pri nich. Vyťahuje laser... veď je Číňan, čo by ovládal lepšia ako laser. Už iba svoju Gizelu. Vlastne nie... veď Gizela ovláda jeho. Aspoň to tvrdil ten lekár. Psychológ. Tále. Nestrieľaj! vytrhlo ho z úvah. 
Pershing vyťahuje zrkadlo. Vraj vyrátal uhol. Šľak to traf. Pôjde robiť. A René zostane. Slúžiť... ako vždy. A holuby budú rady. Ryže bude zase dosť... ako vždy. Zuzka to vyrieši. Ako minule. Trojpoľný systém... iba tým znakom nerozumel. Že dva na ale f... ale čo. Funguje to. Žofia ich pozná. Hovorí to... vraj sú oni tí oní. Nie len takí oní... tí oní. A nesneží. Už zas. Teda stále. Treba prestaviť potenciálové pole... holuby budú vrieskať. Blesky im vadia. Ale čo. Veď Samko si ho vezme, keď ho vyhodia. Európa zhorí. Ako môj knôtik... náš knôtik... dodáva Gizela. A ich tiež. Veď nesneží.



3. kapitola – Posledná Margotka

Kríza sa pomaly rozplývala, ale Žofia, ktorá z toho celého bola nervózna ešte stále pomaly pochodovala okolo nich, pričom jej nožičky sa v pravidelných intervaloch zabárali do bahna čerstvo zavlaženého ryžového poľa. Ono to zrejme naozaj nebol najlepší nápad stretnúť sa práve tu. Lenže René neuznával naše námietky, keďže bol už príliš citovo spätý s haciendou svojho pána a obzvlášť s touto obrovskou neuveriteľne nezáživnou plochou. 
Nik sa neopovažoval začať ďalšiu debatu a tak z náhleho nedostatku inej činnosti (ale aj z prozaickejšieho dôvodu) pre ústa začala sa kopa Margotiek rapídnym spôsobom eliminovať a napriek našemu zbožnému prianiu netrvalo dlho a ostala už len jediná, chúďa aj rozlomená napoly, čo jej síce neubralo na lákavosti, ale nik sa neodvážil. 
	Všetky oči sa roztrúsili na šírku dvoch prstov a dokonca aj Žofia trochu spomalila, takže jej pohyb sa stal nebadateľným. Ticho sa dalo takmer krájať, keď zrazu sa ozval napaprčený skoro dievocký hlas: „Neopováž sa! Už si toho napáchal dosť! Nie, počuješ ma? Že sa namáham, zase ma nepočúvaš, nikdy ma nepočúvaš! Ja ťa opustím, ale tentokrát to myslím vážne!“ Dosť nás to šokovalo, lebo odhliadnuc od obsahu, nebolo jasné, odkiaľ sa tieto výčitky ozývali. Naša nemá otázka však bola okamžite zodpovedaná, pretože René si začal zúrivo mlátiť päsťou do čela a kričať: „Daj mi pokoj! Každý normálny človek, ak ho vôbec má, tak má tiché svedomie, tak dokelu prečo práve ty musíš byť so mnou? Blbá jak táčky a furt ma to buzeruje, ženská jedna.“ Potom zmĺkol, zjavne jej nechcel dávať dôvod znovu sa ozývať a preventívne zavrel oči a ostentatívne sa otočil chrbtom od Margotky.
	Medzitým sme sa všetci zaborili až po kolená do bahna, a bohužiaľ po Žofií neostala ani stopa. Prirodzene, okamžite sme ju začali hľadať, ale čoskoro sme zistili, že korytnačky sa na takéto výpravy brať neoplatí. Keď sme ju konečne vynorili, všetka ryža v okolí desiatich metrov bola povytŕhaná a René vyzeral, akoby mal každú chvíľu explodovať a naozaj, jeho svedomie, Gizela, zjavne sa jej zdalo, že množstvo adrenalínu v jeho krvi je primalé a začala ho buzerovať: „Teba stále zaujíma len to tvoje ryžové pole, nič iné, ani o mňa nestojíš, minule si si ma zabudol v mlyne na ryžu a aj týchto tu trápiš, keď im nič nepovieš!“
	Ako na potvoru začalo pršať a blato pomaly, ale isto začalo nadobúdať konzistenciu krupicovej kaše pre kojencov a Žofiu musel niekto z nás stále držať pod pazuchou, prípadne na hlave ako obranu pred dažďom. René vyzeral zahanbene a my sme ho nechceli strápňovať, pretože sme ho ešte príliš potrebovali, ale keď sa ozvalo pravidelné chrápanie, vedeli sme, že nastala tá správna chvíľa. Reného svedomie zaspalo. On sa zjavne cítil konečne aspoň trošku uvoľnene, pretože nám začal rozprávať, a to tak príjemným tónom, akým k nám ešte nehovoril, že sme žasli. Hovoril o tom, ako ho už roky vykorisťuje jeho vlastné svedomie, ktoré má úplne iné myslenie a morálne zásady ako on, ako mu stále nadáva a aký je z toho nešťastný.
	Nedalo nám to, a napriek tomu, že to bolo vlastne kvôli nemu, sme si nemohli pomôcť a neľutovať ho. Sľúbili sme mu, že mu umlčíme jeho svedomie, ak nám povie, ako sa vlastne toto všetko zomlelo. Chvíľu vyzeral nerozhodne, ale keď si Gizela zo spánku zamľaskala, vyzeral tak zhrozene, že pristúpil. Najprv sa síce vykrúcal, ale povedal nám úplne všetko. Posledná Margotka zostala zabudnutá ležať na jedinom suchom ostrovčeku toho poľa.  

4. kapitola – René rozpráva

„Bafiky Baf. Nesežral’s to ?“ „Kto, ja?“
„Ja nie!“ „A kde je potom tá margotka?“
„Zmizla!“ „Panikááááá!!!“ „Kde?“ „Nikde!“
„Tak nič.“
„A kde to vlastne sme?“ „Netuším.“
„Tak dačo povedz.“ „Dačo.“
„Prečo vlastne René nerozpráva?“
„to bude tým nárazom do hlavy, úplne sa mu pomiešal mozog. Ale už som si na to zvykol. A rozprávať vie. Teda, tak trošku. No dobre, iba dve slabiky. Ale aj tak to stačí. Však René?“
„Bu hu bu bu hu bu hu!“
„Tak nám porozprávaj dáky príbeh. Čo sa ti stalo v tej Číne?“
„Hu bu bu bu hu hu bu hu hu hu hu bu...“ *,**
„Umlč ho!“ „Už sa na tom pracuje.“
„Hu bu bu hu bu?“
 * - pozn. prekladateľa – z anglického originálu (Boo – bu; Huy – hu)
** - pozn. autora – dozvedel som sa, že tieto slová používali indiáni z kmeňa Yukotov
„Nepozeraj sa tak na mňa René!“ „Áno ten kameň, čo držím je naozaj pre teba, tak sa nebráň.“
René schytal riadnu šupu do hlavy.
„Počuj, Dezider, si si istý, že to bolo správne? Neublížili sme mu?“
„Neboj sa Alfréd, on sa za chvíľu zobudí.“
Po výdatnej večeri sa Alfonz a Dezider rozhodli uložiť ku spánku. Poumývali si zuby. * Už sa chystali zložiť svoje umorené telá, keď vtom: „Kde som? ... a kto vlastne som?“ 
„René, si to ty?“ „Ja? A René? Prečo by som sa tak volal?“
„Dezider, ja som ti hovoril, že to nie je dobrý nápad s tým kameňom!“
„Prečo nie? Veď už vie rozprávať.“
„Ale k čomu nám to je, keď si nič nepamätá? Ako z neho vytiahneme miesto pokladu?“
„Tak vieš čo? Ja mu dám ešte jednu šupu.“
„Neblázni. Snáď sa z toho dostane.“ *2
„Neviem síce, kto ste, ale sníval sa mi divný sen. Najprv som bol v Južnej Číne na haciende. Potom mám zrazu okno. Snívalo sa mi, že som v stredovekom zámku. A tam som videl mrtný poklad. Čo mrtný, úplne mrtný – zlatého hrocha. Sedel si tak na žábe a počítal bublinky. A v tom k nemu príde iný hroch. Tentoraz strieborný s ružovými ušami a pýta sa ho: „Poďme skákať vo vani!“ A on na to: „A to tu mám všetko nechať tak?“
 * - pozn. prekladateľa – ako hovorí jedna česká reklama: „... a zuby krásně vypadají“ ... a aj vypadali       (Colgate Herbal)
*2 – ak uvažujeme stav pamäti ako multiplikatívnu grupu, tak viacnásobným aplikovaním tej istej operácie dospejeme k pôvodnému výsledku
	Potom sa vyplo svetlo, ale tým najjemnejším zväzkom lúčov svetla moje očále uvideli, ako sa hrochy prepadli pod zem. Úplne zmizli. To miesto si dobre pamätám – bolo to .... hm .... no .... neviem. Ale bolo to pekné. A potom .... potom tam pricupital biely škriatok. Vyzeral síce ako zle umiesené cesto, ale bol to škriatok. Fakt. Neveríte? Iba škriatok vie tak nádherne spievať. Jeho jemný falzetom popretkávaný hlások mi dodal energiu. Kinetická! Utekal som snáď rýchlejšie ako svetlo. * Po tom, čo som stratila jeho hlas som spomalil na trápnych 0,999 c. ani to nebolelo. Teda, bolelo ale až na pár hodín, keď bolesť šíriaca sa rýchlosťou svetla dorazila. Zasiahla ma do hlavy – niekde sem na čelo.
	A viac si už nepamätám.
* - pozn. autora – najnovšie výsledky dokazujú, že Reného imaginárne ja s imaginárnou hmotnosťou to mohlo spraviť.
„Dezider, myslíš, že príde na to, že dostal šutrom do hlavy?“ Renému prebehlo stádo myšlienok rozheganým mozgom a stačilo na to, aby si chytil čelo. Bolesť mu obliala tvár. 
„Vy .... *






....“
	Prásk! *2 „Však ho nechaj.“ „Alfréd! Viem čo robím.“
	„Vážne? A bude v poriadku?“ „Jasné!“
	„Bu wu hu? Hu wu wu bu wu hu!“
	„Sa mi to nezdá, že by bol úplne v poriadku.“
	„Ale v pohode – v rámci presnosti merania to vyšlo.“
	„Inak, nemáš kilo pomarančov?“ „Mám, prečo?“ „Tak mi daj jablko.“
	A tak sa Albert, Dezider a René vybrali na dlhú púť.
*2 – pozn. k filmu – pri nakrúcaní neutrpel žiadny kameň vážnejšie zranenia
* - pozn. cenzúry – nasledujúci odstavec bol vynechaný z dôvodu neslušného vyjadrovania sa


	5. kapitola – Za zvuku polky

	Žofia, ktorá pred tým kľudne orala nezorané pole sa zrazu zháčila. Pooraný páv Pankrác práve prestal pobehovať po prekyprenej polke pompézneho poľa prenechajúc polemizujúceho pokojne pľuvajúceho pavúka. Za kopcom burácala búrka. Prestrašená Žofia, ktorá si od hrôzy ani nevšimla, že priškripla toho pooraného páva. Prerývajúci piesok pozhovel. Hromotĺk Hadrián hlucho holdnými hlodaniu hĺbil hlúčinu hlodaním haciendy. Všetok tento humbug zavinilo to, že prišiel René vedľa ktorého stála neznáma postava. Rozprával, že to bol človek, ktorého dovtedy nepoznal. Príbeh, ktorý rozprával skutočne prežil. Bola to ruža, čo prvý rok kvitne. Hľadali medz, kde by si odpočinuli. Zľakol sa návrhu, že by to mal prepracovať. Obľúbil si ho od chvíle, kedy sa prvýkrát stretli. Podobal sa Štúrovi. Bol kostnatej postavy, vysoký, zo zápalistým výrazom v tvári. Pod vysokým čelom žiaril pokojný pohľad do jeho čiernych akoby stále zamyslených čiernych očí. Šikmý pravidelný nos a zomknuté pery javili duševnú silu vôle. Všetci jeho bývalí žiaci radi spomínali jeho pevný, ale teplý pohľad. Celkový úsudok všetkých jeho známych končieval slovami: napohľad šľachetný, obetavý rodoľub. Ten človek, ktorého René priviezol bol ten jednoruký chlapec. Bojoval totiž za oslobodenie korytnačiek. Rozprával im príhodu, že raz stretol jedného človeka, čo sa správal veľmi čudne a hovoril ešte divnejšie. Pochádzal zo severu a veľmi veľa krát hovoril niečo ako inkvizitum. Hovoril to všetkým a všade. Nikdy mu nechcel povedať, čo to znamená. Ale zrejme to robil za vlasť. Keď mu René povedal, že Nuapurista kuulu se polokan tahti jalakani pohjii kutkutti. Ievan äiti se tyttöösä vahti vaan kyllähän Ieva sen jutkutti, sillä ei meitä. Zrazu sa zjavil Čukča, čo obďaleč kŕmil korytnačku a lúčom gluónových mezónov prepadol hromotĺka. 
	Ustala kucapaca a začal sa happy - end

6. kapitola – Happy End?

Bol to už dlhý čas, čo som Reného nevidel a už som si myslel, že natrvalo zmizol z môjho života, no nevedel som, že mi ho budúcnosť ešte naspäť prinesie. Vtedy bolo dosť chladno, teploty občas aj pod -10°C, jasno a všade záľahy snehu, takže dostať sa do mesta bol trochu problém. Síce som dosť dlho zvažoval, či radšej nemám ostať doma, no nakoniec som zistil, že to už nemôžem odkladať. Nerád by som sa tu bližšie rozpisoval, no bolo to iba pár nedoriešených drobností s mojím právnikom, o ktoré sa dnes nikto nezaujíma, no v tom čase to bol skoro škandál.
Z domu som zavolal taxík, zobral z najhlbšej poličky fascikel s dokumentmi, vetrovku z vešiaku a presunul sa do kuchyne dopiť kávu. Rozhodne som ju vtedy potreboval. Keby som vedel, čo všetko ma ešte čaká, dopotreboval by som aj ten zvyšok, čo mi ostal od vianoc.
x x x x x x x x 
Práve vec, ktorá sa mi rozhodla spríjemniť život bola sanitka – nie, že by som sa v nej viezol, ale narazila do kamiónu, čím kvalitne blokovala dopravu na celej západnej tepne. Kolóny áut sa tiahli tak ďaleko, že som radšej zaplatil taxikárovi a ďalej išiel pešo, hoci bolo dosť neľudské počasie.
Dostať sa tam sa zdalo ako zložité, no v skutočnosti to bolo ešte horšie – ľudia sa pokúšali dostať sa z kolóny či prešmykovať sa dopredu, čo pre chodca vytváralo priam zabijácke  podmienky, a okrem toho bola ešte aj zima. 
x x x x x x x x
Keď sa už dostal do centra, do západu slnka zostávala iba asi hodina – mnohé ulice v centre boli uzavreté, pretože v nich došlo k nejakej dopravnej nehode, ktorých bolo tento krát inak rekordné množstvo. Od úradu ma delil už iba pár zastávok autobusu, no v tom som v diaľke zbadal postavu, k’á sa mi zdala strašne známa. Nevedel som si síce spomenúť, odkiaľ by som ju mohol poznať, no nevedel som za ňou ani nejsť.
Neznámy (a?) rýchlo odchádzal zhruba mojím smerom a tak som ho začal sledovať. Keďže bola zima, pridal som do kroku, a tak sa vzdialenosť medzi nami rýchlo skrátila. Ako som sa dostával čoraz bližšie, postava začínala naberať konkrétnu podobu. To oblečenie! Pripadalo mi také známe! 
Keď som sa už dostal k postave, nečakane sa otočila – bol to René! Hoci som si myslel, že je snáď mŕtvy, naraz stál predo mnou, živý a zdravý. Bol veľmi zmätený a najprv vôbec nevedel, kde je a ako sa tam dostal, no neskôr si na všetko spomenul. Bolo to veľmi zaujímavé., priam fascinujúce, no škandalózne odhalenie tohto kalibru by mi niekto neuveril, ani keby som už bol známy a dobre zavedený autor. Takže pokiaľ sa takým niekedy takým stanem, možno to niekedy vydám.

1. kapitola - Prvé pochybnosti

Zobudil sa rovnako, ako každé ráno. Tresol po budíku, ktorý ukazoval 6:47, ako každé ráno. Rovnako, ako každé ráno sa obliekol do svojho obľúbeného trička a taktiež si nezabudol obuť svoje  obľúbené 47.týždňové ponožky. Pozrel sa do zrkadla, pohladkal si svoju mužnú chlpatú hruď, na ktorú bol taký pyšný a pustil si rádio, taktiež ako súčasť každodenného rituálu. Na chvíľu sa započúval do jemnej hudby a začal si rytmicky skrúcať chlpy na hrudi...
Na chvíľu sa zamyslel nad tým, čo mu včera povedala tetka Agáta... 
...áno, vyznačujú sa síce zapáchajúcimi leuticelami, ale ako ich medzi toľkými spozná?! A čo keď nie? A čo ak budú mať namiesto panôžok bičíky? No to bude úúúplná katastrofa...
Z duchaplnej úvahy plynulo prešiel do čítania zoznamu, čo má urobiť včera, neprestávajúc si krútiť, žmoliť, zvíjať a inak mordovať stále to isté miestečko na svojom tele: Tákže to máme:	1. nakŕmiť rybičky, určite NEZABUDNÚŤ!!!
		2. napísať a podať žiad...
To je zvláštne... Tá melódia z rádia sa mu zdala povedomá. Akoby ju už niekde počul a hoci bola v cudzom jazyku, akoby ho niekam volala...
René vypol rádio. Od malička bol vychovávaný v exaktnom duchu a keďže si to nijako nevedel zdôvodniť, nápadito rádio vypol a nervózne sa prešiel do vedľajšej izby. Na prvý pohľad mu udrel do očí zvláštny obrazec. Pripomenul mu trochu mapu trás mestských spojov v Anadire. 
Jáj Anadir... nebolo to tak dávno, čo tu so švárnou Ľudmilou pásol lumíky... Lumíky mal rád. (Mali také milé nožičky a ňufáčiky.) A najradšej na melóne, no Ľudmilu mal ešte radšej. Už nikdy nestretol takú, ako bola ona. Teta Agáta bola síce fajn, ale na niektoré činnosti sa skrátka nehodila. Bola zúrivým odporcom registrovaných partnerských zväzkov tučniakov a to mu na nej vadilo. Ako však vysvetliť nadšenej agrárničke, aké deprimujúce môže byť:	a) už len samotný fakt, že som tučniak
	b) dlhé zimné noci na Čukotke
	c) celková citová odcudzenosť a pocit prázdnoty zo samoty
Ale asi je to úplne zbytočné. Teta Agáta si nedá povedať a vôbec, nemám chuť to teraz rozoberať.
Podstatné je, že onen zvláštny obrazec bol tvorený telami jeho rybičiek. Jeho MILOVANÝCH rybičiek!!! Náhoda? Možno, ale...


	2. kapitola – Dohára nám knôtik

	V žalúdku mi vyhráva symfonický orchester, ale radšej umriem od hladu ako by som už tretí mesiac mal jesť obsah konzervy s nápisom „mexická fazuľa“, pochybujem, že tá čierna kaša videla fazuľu aspoň na obrázku. Aspoň, že Cilke chutí. Ach, čo by som dal za to, keby som si teraz mohol hovieť doma vo svojom mäkkom kresle, v kozube by horel oheň a kochal by som sa pohľadom na svoje rybičky. Moje milované rybičky, jediný zmysel môjho bytia, sú mŕtve! Nezostalo mi nič iné, ako zistiť, čo sa stalo a pomstiť ich smrť. Bolo to presne na moje narodeniny, keď som sa vydal na túto dlhú cestu pátrania po vrahovi mojich rybičiek. Dostal som indície, že istý profesor Vretaga, odborník na rybiu kriminológiu, by mi mohol pomôcť. Moje prvé kroky preto smerovali na Fakultu kriminológie UK, tam som sa dozvedel, že sa tam profesor už 2 týždne neukázal, pomaly sa ma zmocňoval zlý pocit. Skúsil som profesora navštíviť doma, no domovník mi povedal, že profesora už dlhšiu dobu nevidel, keď ho videl naposledy, bol veľmi vystrašený a zveril mu svoju mačku Cilku. S Cilkou sme si hneď padli do oka a keďže som veril, že mi pomôže nájsť profesora, presvedčil som  domovníka, nech mi ju dá. Spolu s Cilkou sme sa vydali po stopách profesorových, tri mesiace sme blúdili po celom svete až sme ho dnes našli. Plával si na jazere bruškom nahor, profesor bol mŕtvy! Príznaky sa zhodovali s príznakmi mojich mŕtvych rybičiek, takže je zrejmé, že bol otrávený. Jediný človek, ktorý mohol rozriešiť tú strašnú vraždu sa stal obeťou toho, že vedel priveľa. Netuším, čo budem ďalej robiť, no teraz asi pôjdem hajať, lebo mi dohára knôtik a za chvíľu bude po svetle.

Dodatok:	Tri dni po náleze profesorovej mŕtvoly sa Cilka od žiaľu pominula. Bola mi vernou spoločníčkou a navždy na ňu budem spomínať. Už nemám nikoho a jediné, čo ma drží pri živote je myšlienka na pomstu.
 

3. kapitola – Posledná Margotka

Nie, nič z toho neľutujem. Už ani neviem, koľko ich bolo... A bolo ich veľa... Fakt veľa. A boli fakt sladké...
Objavovali sa v mojom živote postupne. Síce boli aj obdobia, keď sa nič nedialo a ja som už myslel, že všetky hormóny a enzýmy vo mne explodujú. Potreboval som to veľmi. Potreboval som to veľmi. Potreboval som zase jednu z mojich obetí lapiť do sietí kalerábov o tom, aký som nežný a jemný. A našli sa. No, nie tak celkom. René mi ich dohadzoval. Juj, skvelý to chlapík. Poznáme sa odjakživa. Tie jeho pokusy... Sú skvelé, ale neuplatniteľné v praxi a mierne dosť životu nebezpečné. Ono by to bolo fajn, keby daktoré neskúšal na mne. Lama jedna!
Už na základnej škole to bola lama. V triede nechal vybuchnúť ďáblov květ. Taký veľký ohňostroj. Ono to nebolo vlastne úmyselne, ale keď on si fakt myslel, že ten knôt stihne odstrihnúť s takými biednymi nožničkami. Z toho kúta sa len ozvalo: „Dokelu, to nejde.“ Nešlo. Okrem detonácie, horiaceho kvetináča, miernej deštrukcie školy a dymovej clony proti krvilačnému riaditeľovi sa našťastie nič nestalo.
Flámy sú taká úžasná vec. René si  často necháva rozpustiť hlavu v etanole a potom zaspáva na rohožke pred bytom svojho suseda nahý. To by nevadilo, keby sused nebol psychológ a sexuológ a nediagnostikoval mu chorobný exhibicionizmus. No, mal s tým fakt veľké problémy. V piatok večer minulý týždeň ale ostal napodiv triezvy. Netuším prečo. Začal asi abstinovať. Dohodil mi moju ďalšiu drahú.
Dokelu, ja ho zabijem. Zobudil som sa v lietadle. Neviem kam. Ale... Rozbaľuje Margotku... Začína žuť... Prehĺta... Už to ide... Šmýka sa to... Prišla. Nie je tu takmer žiaden vzduch... Úplné dusno... Cícerkom po mne steká HCl... 
...Len pre osoby nad 18...
Ja ho zabijem... Na Čukotke nie sú Margotky!!!


4. kapitola – René rozpráva

Metro katalógu postupne vypršal termín a Dionýz, ktorému mentálne ja blúdilo po všetkých papieroch v knižnici a ktorého astrálne ja, René, ho do jeho problémov dostal, opäť upadol do spánku. Koniec akciovým Margotkám. Ešteže si jednu zabudol vo vačku... a spal... a spal.
Magické zaklínadlo prenieslo Dionýza do vzoráku Sauny z FKS... bol hic. Slaná kvapka potu stiekla z jeho čela do oka. Keďže tento príklad bola ultimátna tyč, čo naznačovala aj modrina na jeho mokrom čele, všetko tu bolo akési intenzívnejšie. Aj pot stekajúci do očí pálil ako mexické chilli, oči sa rozslzili. Dionýz s vypúlenými očami vstal a povedal: „Do ďábla!!!“ Rýchlo sa bol umyť, vyšiel zo sauny. Obliekol si svoje veci, na ktorých uvidel nepekný fľak od Margotky, na ktorú zabudol...: „Aj, DO ĎÁÁABLA!!!“ Dlabal na to a s elegantným fľakom na jeho nohaviciach sa Dionýz vybral do mesta. Povedal si, že tých nepochopiteľných a citeľné nepríjemných a... vôbec divných vecí už bolo dosť. Vybral sa priamo do centrálnej budovy ĎÁBOL TOUR na jej najvyššie poschodie.
Cesta bola zdĺhavá – musel ísť peši. Potom, ako ho ako buržujného kapitalistu ozbíjal Jánošík, nezostali mu žiadne peniaze... ani tie papierové. Ale cieľ cesty bol o to významnejší. Ten tubus René...
... potom sa Dionýz dostal, kam chcel. Nejako, nepýtajme sa ako. Vošiel dnu do obrovskej priesvitnej haly plnej obrazov z najvzdialenejších kútov fantázie. Od krvilačných krtkov, mesačných krajov, zelených dinosaurov... hrochov. Zaujal ho najmä portrét päťnohého slona s trojnohým krtkom... Ppershinga... proste samé hovadiny.
Na konci tej majestátnej haly uzrel výťah. I nastúpil. Doň. Stlačil si gombík vedúci k najvyššiemu poschodiu. Zrazu ho obalila modrastá sféra, ktorá sa časom plynule rozpustila v éteri. Dionýz bol späť v kabínke výťahu. Dvere sa otvorili... „ René ty debil!“ Vykríkol Dionýz potom, ako sa hneď po otvorení kabínky zjavila zdeformovaná tvár, bezzubého hnedovlasého týpka so zakriveným nosom. Jeho uši by sa v tme pri osvetlení zozadu dali použiť ako červený maják pre lode. Vlastne... aj tie vlasy boli divné. A on, akoby ho čakal a chcel ho vystrašiť, čo sa mu zjavne vydarilo. Výkriku Dionýza predchádzalo zázračné slovíčko: „Bu!“
René opičou chôdzou odkráčal ku kreslu, kde sa usadil a poškriabal sa po hlave. 
Dionýz sa spýtal: „Prečo?“
„Äääää?“ Udivene odpovedá René.
„Prečo mi robíš to všetko? Dohodli sme sa na niečom inom!“
„NSSI.“ René si vyjadroval výrazne stroho a ešte dodal; „É?“
„René, ty šľahúň! Zapni si rečový syntetizátor.“
„Ee“
„Zapni!“
„Ee“
„Veď sme bývali priatelia, prečo si ma zradil?“
„Odkundes!“
René podišiel ku skrinke a zo zásuvky vytiahol obchodnú zmluvu. Potom podišiel k počítaču, z ktorého sa začal ozývať hlas čítajúci zmluvu. Konkrétne úryvok: „Ja, dolupodpísaný Juraj Dionýz Feilhauer, čestne a zodpovedne týmto potvrdzujem, že som maximálny chobot, starý chren, fatálna lama a vkladám svoju chabú dušu do moci svojmu astrálnemu ja. Ďalej čestne prehlasujem, že sa dva až trikrát denne holím v podpazuší a že po fínsky neviem a že všetky fínske slová som si sám vymyslel. Tiež by som týmto rád poprosil zvieratko Ppershinga, nech nám všetkým porozpráva vtip o hrochovi.“ 
( PRESTÁVKA NA VTIP, REAKCIE, APLAUS )
Dionýz si uvedomil, že podľa štúdií amazonských vedcov skúmajúcich smrteľné rituály miestnych indiánov, mu teraz René povie nejakú šajbu, ktorá ho dorazí. Preto začal osve: „Dionýz. Teda ... chcel som povedať René. Nie som až taký chobot, ale ... bývali sme priatelia. Veril som ti.“
„EH||I|CF|QWY|||||LR||X|DK||BJOT|AS||GN|U|V|M|P||||“
„Dionýz, niéée... teda. Ty lama, myslel som René.“
„Bubu?“
Na túto otázku Dionýz zareagoval ladným a elegantným vztýčením svojho prostredného prstu na prvej ruke a zašepkal: „Hroch.“
René posmutnel. Pochopil, že jeho priateľ sa asi trošku hnevá. Zareagoval: „Bubu.“
René sa poškriabal nohou po hlave, potom si vyhrnul rukávy, čím odhalil svoje dlhé ochlpenie. Keď to uvidel Dionýz, v šoku z neho vyprsklo: 
„René, ty si opica.“
René spustil svoj rečový syntetizátor a ozvalo sa: 
„Nie, hermafrodit.“
„To nemyslíš vážne, ty chobot.“
„Imidž je nanič, nasleduj inštinkt, počúvaj smäd, Sprite.“
„A prečo si mi nikdy nepovedal, teraz budem mať depku. Budem si cmúľať prst.“
„Podľa výskumov uja Eda, nie každý úchyl si prizná, že je úchyl. Ale nápadné je, ak pred každou vetou dodá, že táto bude dokonca slušná. Podľa jeho výskumov ďalej možno tvrdiť, že až 50% turistov v horách vykonáva svoje vylučovacie potreby (obe) priamo vonku dokonca aj v zime. 20% dokonca priamo na lyžiach.“
„Koľko je stupňov?“
„V predpovedi píšu, že dnes je trikrát tak teplo, ako bude zajtra, možno ešte o čosi chladnejšie. 
„Nedáme si kompót?“
„Nie.“
„Mrkvu?“
„Nie.“
„Alebo margotku. Mám ju delikátne vschnutú do nohavíc.“
„Dobre, dáme jedno Liero.“
V tom ale Dionýz dostal v hlave po rokoch inteligentnú otázku: „A nedáme aj viac?“
Potom sa ale stal ozajstný zázrak  a Dionýz dodal.
„Ale, ... ty chobot, mám to.“
„Čo?“
„Zahráme si Liero a ak vyhrám, prepustíš ma zo svojej mysle uväznenej v knižnici do skutočného sveta.“
„To znie vynikajúco.“ René si vytrhol chlp z nohy, položil ho na umývadlo a dodal: „ Ale ty si neskutočný, nirvána, ktorú sa ľudia na Zemi len úboho a bezúspešne snažia dosiahnuť.“
„Do paže!“
„Ale ak vylúštiš túto šifru, vrátim sa späť?“
„Ktorú? A ako to spravím? ... A nezahráme si aj to liero?“
„Dobre teda, tak ti dám... len takú jednoduchú otázku.“ 
„No rýchlo davaj, chcem rýchlo to liero.“
„Je to zapeklitá otázka z krížovky, nad ktorou si lámem hlavu už niekoľko týždňov... ženský pohlavný orgán na 4.“
Fajo sa hĺbavo zamyslel. Po chvíľke z neho vyšlo:
„A je to vodorovne alebo zvislo?“
„Vodorovne.“
„Hmmm... tak to je šajba!“ Pokračoval „A máš tam dáke písmeno?“
„Prvé je P.“
Dionýz. „Hmmm... tak to bude... asi ... pusa.“ Mal veľmi rozklepané kolená, čo ak si s ním René nebude chcieť zahrať Liero?“
René: „Hmmm... to vyzerá byť správne. Ďakujem. Si voľný...“
Potom hodili jedno Liero.
René: „Ua-a-a-a!“ (zvuk opice)
„Nevravel si, že si hermafrodit?“
„Ale aj opica, a skúšam na sebe aj genetické experimenty.“
„A... ako sa to teda dostanem späť do skutočného sveta? Medzi skutočných ľudí?“
René: „Spravíme technopárty. Dnes večer. Jeho magická moc ťa oslobodí od mysle, tá sa uvoľní a bude môcť poputovať späť k svojmu telu.“
Dionýz nesmelo mlčí, pričom sa mu akosi povolila sánka a neuvedomil si, že má otvorenú hubu.
René si vypol rečový syntetizátor, ktorý už len dodal – o 11tej večer sa stretneme pri ropovode Družba – a ostal opäť akosi... no ani ja by som mu nerozumel. Predstavte si chudáka Dionýza.
René sa poškriabal na chrbte, sklonil hlavu do boku, preložil si ľavú nohu cez pravú a vystrel ich, hlavu aj s trupom si prevliekol cez nohy, rukami si obopol hruď a odkráčal preč.
Dionýz: „Hurá, Feckove prednášky mi už veľmi chýbali.“
Pomyslel si: „Všetci ste blázni, len ja som lietadlo.“
(copyright by Marcel Kucharík, pozn. autora)
Fajo sa vrátil do obrovskej haly na prízemí, uvidel sa na jednej lavičke a začal asociáliť. Ako tak ležal a nevedel sa dočkať večera, behali mu hlavou chaotické myšlienky a zmiešané pocity:
„Nesneží.“ (copyright by Juraj Danko, pozn. autora). No, tak čo, ty si to pochmolil, býk nie je reinkarnovaný pes s tmavou srsťou. Zuzka, máš hnedé oči. V živote. Inak nenapadlo mi to už niekedy? Aj Ppershinga  si sem dáme. Ppershing? Ja len, že keď pôjdem hrať splash, poďte ma zobudiť. Kompóty ste už zjedli? Treba ich vrátiť. To ktorá lama počúva System? ... až zaspal... Veď nesneží... 


	5. kapitola – Za zvuku polky

	Zrazu sa celý dom zachvel. Chobôťä sa zľaklo. Myslelo si, že začína zemetrasenie. Nevedelo, že sa vôbec nenachádzajú v seizmickej oblasti. V tom sa po schodoch zosypali dole René a Čučoriedka. Zaznela známa hudba – „Ej madazi la kiellop haitta“, ktorú mala hlavne Čučoriedka veľmi rada. Všetci traja boli totiž veľkí fanatici polky. Páčil sa im jej rytmus a hlavne slová z jednej konkrétnej pesničky. René s Čučoriedkou sa zúrivo vrhli na raňajky, ktoré im pripravilo Chobôťä. Všetko zjedli v priebehu zopár okamihov dokiaľ nezahryzli do tej osudnej palacinky. Najprv z nej pocítili alkoholový zápach – pravdepodobne bol vnútri rum. Ibaže vnútri bola čudná slaná chuť podobná pokazenému mäsu! Vypľuli to však hneď, ako im do nosov prerazila štipľavá chuť cesnaku a za zuby sa im dostali kúsočky kokosu. Tak toto bola vážne sila, René sa rozhodol zbaviť sa zlej chuti v ústach a napil sa z kofoly, čo aj hneď oľutoval (prejavilo sa to tak, že to hneď vypľul), lebo Chobôťä do nej primiešalo sójovú omáčku. Jediné, čo ho v momente napadlo, ako sa pomstiť bolo osplashovať ho. Chotôťä sa naštval a naplnil si tiež ústa sójakolou. René uskočil a spravil to isté. Bol to veľký súboj. 
Všetko to ale nakoniec schytala Čučoriedka, ktorá bola ošpliechaná od obidvoch starčekov. Bola to strašná lama. OBR.1 Ale pridala sa aj ona. Zapla pri tom aj rádio. OBR.8 „Nuapurista kuulu se polokan tahti jalakani pohjii kutkutti“, ozvalo sa z neho. S lícami na prasknutie sa všetci snažili rozosmiať ostatných, aby vypľuli vodu. Pri slovách „Salivili hipput tupput täppyt äppyt tipput hilijalleen“ ako prvá vypustila obrovský prúd vody Čučoriedka smerom na Reného, ktorý sa v poslednej chvíli uhol. Čučoriedka sa rozhodla poriadne najesť čučoriedok, lebo po sójakole na ne dostala ohromnú chuť. Medzitým sa René úporne snažil rozosmiať Chobôťä, napríklad chcel si zapchať nos ľavou rukou zozadu popod pravú pazuchu, no nevyšlo mu to. Chobôťä v reakcii vyplazil naňho jazyk, ale tak, že mu z úst nevytiekla ani kvapka. René sa chopil príležitosti a tiež naňho vyplazil jazyk, pričom si ešte aj oblizol lakeť. To Chobôťä úplne dostalo a začal sa šúľať po zemi. 
„Ievan äiti se kammarissa virsiä veisata huijjuutti, kun tämä poika naapurissa ämmän tyttöä nuijjuutti.“ – s týmito  slovami sa vrátila Čučoriedka, naplnila si ústa vodou a začala tancovať v rytme polky. To už Chobôťä a René nevydržali a museli sa otočiť. Hudba hrala ďalej a bolo to naozaj veľmi napínavé, kto vyhrá. V tom sa medzi nimi otvorila zem, z ktorej vyliezol obrovský trojmetrový krtko. Vyceril obrovské tesáky, ale fakt sa naštval až keď naňho vyšplechli sójakolu s prehnitými kúskami jedla z raňajok. Rozohnal sa chobotom a zrazil Chobôťä na zem. Potom ho tým chobotom nasal a Chobôťä sa navždy ocitol v astrálnom svete. Vyzeralo to naozaj zle, lebo krtkovi sa zrejme nepáčila tá polka, keď zazneli slová „Peä oli märkänä jokaisella ja viulu se vinku ja voevotti.“ Najprv sa vrhol na rádio rozhryzol ho a zhltol. René rýchlo utiekol na poschodie, aby sa zachránil. Ale zdola počul taký krik „Ej, hore, i čukčova fontána qwarkow wytriskla, lúče x-ray dosiahli kvantový bjot, až sa gluónový nukleónový urýchľovač voľných mezónov prepadol.“ René sa skutočne zľakol. Ak by sa náhodou ten urýchľovač zničil, jeho život by stratil cenu. Začali ho páliť nohy. Pomedzi dosky v podlahe prenikal hustý dym. OBR.47 Bolo to skutočne veľmi napínavé. Hotový galimatiáš. Ozval sa klokotavý zvuk, oranžové svetlo vedľa neho a objavil sa pri ňom taký starec s bradou v oranžovom plášti a červenej tunike. Vykríkol zaklínadlo „Signatúra kanonicého tvaru kvadratickej formy je invariantná vzhľadom na lineárnu regulárnu transformáciu premenných!“ Objavil sa tam hasiaci prístroj. René ho schmatol a bežal hore schodmi. Dom sa zatriasol. Ale Chobôťä tu už nebolo. V hustom dyme sa mohol v ľubovoľnom momente objaviť krtko. Ale René mal v pravej ruke hasiaci prístroj, v ľavej zapaľovač, tak hádam by si vedel poradiť. Zrazu začul čudný bzukot. Hneď za tým skočil, ale našťastie to boli len obrazovky jeho súkromného výpočtového strediska OBR.0 Pomaly kráčal ďalej po dome. Prišiel až k diere, ktorou prišiel krtko. Našiel tam rádio. Zapol ho a hneď začul známu hudbu: Ievan äiti se tyttöösä vahti vaan kyllähän Ieva sen jutkutti.“ Tak sa potešil, že zabudol na všetko a začal tancovať. Tancoval dlho, predlho, až si prestal uvedomovať seba a svoje okolie. Precitol, keď zistil, že sa nachádza niekde úplne inde, ale o tom až v ďalšej kapitole. 	


6. kapitola – Happy End?

No a čo bolo ďalej? Po nádhernom posedení v rytme polky sa René rozhodol, že navrhne všetkým ostatným, že by nebolo od veci ísť spať. No a tak išli spať. A René sníval...
	A sníval  o tom ako sa 1 dňa zobudil a znenazdajky sa proste ocitol v skupinke mladých ľudí a pred ním sa premávali čudní ľudia, ktorí tvrdili, že sú mágovia a on musel plniť úlohy. Potom naháňal 5-nohého slona, ktorý púšťal bielu ryžu a nepríjemne si spomínal na to ako vtedy totálne brutálne zmokol. A okrem toho, toho slona nechytili.
Ďalej stretol plno milých ľudí, od ktorých si pýtal z nejakých nepochopiteľných príčin kompót. Bolo to veľmi smutné, ale nikto mu kompót nedal musel sa teda obrátiť na stáleho dodávateľa... pani Anastáziu. Bol tiež súčasťou hry o imunitnom systéme.
A sníval ďalej o mólovom ceste a o jeho využití na nekonečne veľa spôsobov. A sníval o tom ako by veľmi, ale ozaj mrtne veľmi rád spal ale opäť z nejakých nepochopiteľných príčin behal po dedine a mrzol. Normálny človek by sa asi zobudil s veľkými kropajami potu na hrudi, ale nie René bol iný on to vydržal. A sníval ďalej, ale podstatne príjemnejšie časti. Sníval o tom ako na hlavu porazil armádu rímskeho cisára.
A vedel, že koniec sna sa absolútnym spôsobom blíži a pýtal sa sám seba aký to malo všetko význam.
A prišiel na to, že to všetko aj keď to spolu vôbec nesúviselo tak to tvorilo celok, ktorý bol jedným z najlepších aké kedy zažil.
Potom sa zrazu zobudil a videl na obrazovke svojho notebooku: Follow to white rabbit.


1. kapitola - Prvé pochybnosti

Som niekde v úplne v paži kde je okolo samá H2O s nejakými zriedenými iónmi. Podľa môjho GPS systému som cca 1016 pikometrov od cieľového ostrova. Istá banda trúdov drží môjho priateľa Reného na tomto zapadlom ostrove. Nechápem ako sa tento manták mohol zapliesť s týmito faganmi. Hurá konečne ostrov. Pevná zem. Po 1 728 564 sekundách plavby som konečne na pevnej zemi. Hneď som si našiel opustenú jaskyňu. Preniesol som si tam všetky zásoby z lode. Činí to celkom 53 margotiek, 2.1012 pikolitrov fernetu, svetelný meč a kopu iného bordelu. Idem si pospať, aby som sa zajtra mohol vybrať na prieskum. Spím. Zobúdzam sa. Sníval sa mi úplne sprostý sen. Nejaké neznáme hnusné všivavé bezcharakterné prasa so škaredým kolenom mi zožralo 53 – 1 margotiek (pre nechápavých ostala mi 1). Dúfam, že sa mi to v reáli nestane. 
No hodinu mi trvalo kým som sa vyrobil, chápete raňajky, umyť sa a pod. zaberú moc času. Začínam si obzerať ostrov. Zatiaľ nič zaujímavé. Nejaké lamy sa pasú na kopci, hrochy sa kúpu v potoku a tak. Stretol som aj niekoľko domorodcov, ale akosi mi nerozumeli. Pýtal som sa ich, či nevideli Reného. Tvárili sa ako vymetení. Teda väčšina. Zrovna som chcel prejsť cez jeden most. Pri ňom stál párik domorodcov. On bol asi 1 900 000 μm vysoký trochu tlstý. Keby nebol debil a poznal žiletku a nožnice tak by možno vyzeral ako pekný mladý muž. Ale s takouto bradou ako dedo Mráz a strašne dlhými vlasmi vyzerá ako 80ročný starý chren. No k nej sa ani radšej nevyjadrujem. Jednoducho v juhovýchodnej ázií žijú krajšie ženy. No pýtam sa ich na Reného, ale v tom momente to hovado vytiahlo na mňa nejakú trápnu katanu. No ja som vytiahol svetelný meč a katanu mu naporcoval na márne kúsky a následne aj jeho. Ale čo sa nestalo. Tá malá sprostá sliepka mi vyrazila meč z ruky a meč skončil nenávratne v rieke. No ja som nezaháľal a jedným kopancom alá Chuck Norris som ju poslal za mojím mečom. 
Pokračujem  ďalej v hľadaní. Nič zaujímavé som nenašiel okrem jedného trojnohého krtka. Je smutný z toho, že 5-nohé slony sa majú lepšie. Vravím mu, že 5-nohého slona som videl a že mu nezávidím. Idem ďalej a stále nič a nikto nič o Reném nevie dokonca ani jeden tubas, čo mi rozumel. Ten tvrdí, že hľadá akéhosi Faja. Hm ten Fajo musí byť ale papľuh, aspoň podľa toho čo som počul. Začínam byť fakt na pochybách či som na správnom mieste. Hlavne ten trapák s katanou ma dorazil. Teda hlavne to, že nemám svoj krásny červený svetelný meč. Čo už. Ako hovorí slávny ultramaratónec s iniciálmi F.G. „Shit happens.“ Ale fakt toto miesto vážne asi není správne. Hlavne tuná nikto nerozumie Maxvelovým a Einsteinovým rovniciam a tak si nemám s kým pokecať. Tu vážne není poriadna civilizácia. Pochybujem, že by tu tí galgani niekoho unášali. Idem sa asi vrátiť do jaskyne. Dám si nejakú margotku a idem spať. Mám toho dosť. Ešte sa tu pár dní poobzerám a potom pôjdem domov si užívať. Idem spať. Spím. Odrazu sa budím na strašný rachot. A čo nevidím. Po jaskyni sa prechádza veľký ľadový medveď. Čo tu tento preboha robí? No svet je fakt vadný. Dilino jeden! Vypil mi celý fernet – 2.1012 pikolitrov fernetu na jeden šup! Sila Položilo ho to na zem a začal pomedzi to spievať:
	Som kefa, spočiatku sa mi to páči,
	Ale Ferko ten ma tlačí, som kefa.
Tak som s ním vykefoval celú jaskyňu a vyhodil ho pred dvere a konečne sa uložil na sladký spánok. Spím.





2. kapitola – Dohára nám knôtik
	
	Je skoré ráno a my sa prebúdzame do ďalšieho dňa. Pomaly si rozotieram unavené oči. Zrazu si všimnem tú spúšť. Celý náš tábor je zničený! Stany sú prevrátené. Ohrada zničená. Náš párik lám zmizol a zostali po nich len stopy v snehu.
	Musíme ich rýchlo nájsť a tak opúšťame tábor, z ktorého aj tak nič nezostalo. Máme málo času. Podľa istej nemenovanej štúdie z Juhovýchodnej Číny je šanca na prežitie mizivá. A v pätách máme päťnohých slonov, ktoré sú ešte v počiatkoch evolučného vývoja a ich noha stále je v oblasti brucha.
	Plazíme sa a brodíme hlbokým snehom. Pomaly sa stmieva. Na jarnej oblohe vidno neznáme hviezdy južnej pologule, preto je naša orientácia veľmi chabá. Z kusov snehu si staviame nový tábor na prečkanie noci. O chvíľu už spíme, no z našich temných snov nás vytrhne nepríjemný zvuk drobiaceho sa ľadu. Uprostred iglu sa dvíha  kôpka a z nej  vychádzajú krvilační trojnohí krtkovia. Vybiehame von. Oslepuje nás príval ľadového vzduchu a množstva snehových vločiek. Bežíme naslepo pred krtkami a naše fakle pomaly dohárajú. 
	O hodinu zastavujeme. „Dohorel nám posledný knôtik!“ oznamujem, ale všetci si to už určite všimli, keďže nás obklopila totálna tma. Podľa ďalšej štúdie z Juhovýchodnej Číny, odkiaľ máme posledné správy z civilizovaného sveta, je šanca na prežitie ešte menšia. Naozaj cítime, že nadchádza posledná skoro hodina našich životov.
	Čo teraz? Trpíme hrozným chladom. Musíme sa nejako zahriať. Dostávam nápad – vybehneme hore kopcom a zahrejeme sa. „Kto bude prvý hore dostane Margoku!“ oznamujem, neuvedomujúc si, že nemám absolútne žiadne jedlo. No to si našťastie neuvedomuje nik. K sľúbenej odmene pridávam kompót a Fajov autogram a zrazu vidím ako celá družinka beží smerom na kopec. Dobiehame takmer súčasne na jeho úpätie a štveráme sa hore svahom. Postupne sa otepľuje a pod hrubými  kabátmi sa objavujú kvapky potu. Hore zastavujeme a uvedomujeme si, že už nám nič nezostalo. Chytíme sa za ruky a čakáme...
	Stále čakáme...
	Aj teraz čakáme...
	A už nečakáme. Naše telá spolu s oblečením sa premenili na kocky ľadu a pojem „čakajúca kocka ľadu“ ešte neexistuje. Vtedy prichádzajú najlepší naši priatelia – holuby. Presne zamieria na nehybné kocky na vrchole a vystrelia. Po dokonale nepružnej zrážke sa kocky ľadu uvedú do zrýchleného pohybu dolu kopcom.
	Zrazu som sa roztopil. Neviem ako dlho som tu ležal. Hodiny? Dni? Mesiace? No žijem! Opäť spoznávam zvyšky tábora a môj pohľad padne na margotku. 


3. kapitola – Posledná Margotka

 Na ostrove bolo pusto, bol zrejme neobývaný, pretože bol nepohodlný. Postupne, ako sa tak po ňom potulovali, sa zotmelo. A tak sa rozhodli, že sa utáboria. Políhali si pod stromy, rozložili si oheň a začali si rozprávať strašidelné príbehy. To boli ale pekné čody, tak som ich prestal počúvať a začal som premýšľať o iných veciach. Pohľad mi padol na margotku ležiacu na zemi, ktorá bola jedným z našich posledných jedál. Ak má asi život taká margotka... Najprv ju začnú zmiešavať spolu s ostatnými margotkami v jednom veľkom hrnci, z ktorého potom zrejme vytvoria peknú formu, ktorú neskôr, po vychladnutí obalia čokoládou, zabalia do sáčkov, až kým sa nedostane na náš stôl a do našeho žalúdka. Rozmýšľal som aké ťažké to pre ňu musí byť, keď ju dusia všetky tie tráviace šťavy, až sa jej pozostatky dostanú niekde mimo nás, rozložia sa a časť z nej sa možno dostane do ďalšej margotky. Snívalo sa mi, čo by to bol za pocit, keby sme sa my dostali do žalúdku, napríklad nejakého draka a tam by sme sa začali dusiť v jeho bruchu. Snívalo sa mi o päťnohom slonovi, o Fajovi, Čukčoch a Čukotke, a zatúžil som, takto vo sne, počuť krásnu hudbu Polky. Prišiel na mňa ale hlad, a zobudil som sa. Večer moji spoločníci všetko zjedli, a teraz, ako tak svitalo, sa nedalo zjesť nič iné, ako tá posledná Margotka. Tak som sa po ňu s chuťou pravého pôžitku natiahol, tešiac sa na nasledujúce chvíle, keď sa mi bude rozplývať v ústach a dráždiť moje nervy. Nie! Začul som zvolanie, margotka sa postavila a snažila sa mi utiecť. Bola ale príliš tučná (veď má 100g), a tak sa rozsypala po zemi. Celý prekvapený som pozeral, čo sa stalo. Od prekvapenia som sa prebudil. Bolo skoro ráno.


4. kapitola – René rozpráva

	Ráno sme sa zobudili. Vôbec sme netušili, že práve tento deň bude naším dňom D. Áno vo štvrtok sa nám po úmornom hľadaní, po prekonaní toľkých prekážok, v ktorých sme mohli dokonca prísť o život, podarilo nájsť Reného. Náš život znova získal zmysel. No vráťme sa ešte k ránu.
	Ako každý iný deň na ostrove bola ráno riadna kosa a veľa rosy. Stačilo, aby teplota čo i len o trochu klesla, tak by sa z nás ráno stali cencúle. No našťastie sme stále žili, dúfajúc, že sa nám už konečne podarí nájsť Reného a skončí sa naše trápenie. Otriasli sme zo seba rosu a vydali sa hľadať Reného. Hodinu sme chodili po lese, vyzeralo to tak, že sa nám ho nepodarí nájsť v rozumnom čase, až sme si na zemi všimli niečo čudné. Na zemi bola rozsypaná ryža a tvorila akýsi chodník. Netušili sme, čo to môže znamenať, no aj tak sme sa bez váhania vybrali po ryži. Vraveli sme si, že o chvíľu sa azda dostaneme na koniec cesty, no opak bol pravdou. Ak sme rátali dobre, tak nám trvalo 10 hodín, kým sme na niečo narazili. Zvyčajne bola koncentrácia ryže okolo 50 zrniečok na m2. No zrazu jej bolo asi stokrát viac! Ako sme tak stáli a rátali koncentráciu ryže na zemi, začuli sme zvláštne zvuky. Bolo už šero, ktoré umocnilo náš strach. Zo strachu sme prestali rátať, a obzreli sa okolo seba. Pred nami bol akýsi muž priviazaný o kmeň stromu. To on vydával tie čudné zvuky! Mal zalepené ústa, tak nemohol rozprávať, no zjavne nám chcel niečo povedať. Keď sme k nemu podišli, tak sme si všimli, že to nie je nikto iný ako René!! Boli sme nesmierne šťastní a zároveň sme sami na seba nadávali, akí sme tupci, že sme si ho skôr nevšimli.
	Reného sme odviazali od stromu. Bol celý zničený, vychudnutý, špinavý a smradľavý. Sadla už tma, tak sme sa rozhodli utáboriť sa. Založili sme oheň, posadali okolo neho a začali od Reného vyzvedať. Položili sme mu pár otázok no nechcel nám nič povedať,
	„René, si nemý? Nemôžeš rozprávať?“
	On krútil hlavou.
	„Tak prečo nerozprávaš?“ Prstom ukazoval svoje ústa. Potom sme si všetci buchli do čela.
	„Veď sme ti zabudli dať dole lepiacu pásku z úst.“ 
	Lepiaca páska bola ale taká kvalitná, že nechcela ísť dolu. Nakoniec sme dali Renému do ruky papier a pero, a takýmto spôsobom sa snažili o komunikáciu. 
	„René, ako si sa sem dostal? Kto ťa priviazal o strom?“
	„Uniesli ma.“
	„Kto? Prečo? Veď ty si azda najmierumilovnejší človek na svete!“
	„Veď práve...“ napísal René a pýtal si ďalšie pero, lebo mu dopísalo. Potom sme museli počkať menšiu chvíľu.
	„No viete. Jedného krásneho dňa som sedel som na balkóne, čítal si môj obľúbený týždenník, fajčil fajku a počúval spev vtákov. Potom niekto zaklopal na dvere. Odložil som týždenník a šiel otvoriť. Vo dverách stáli divne oblečení, respektíve takmer neoblečení chlapíci. Niečo mi vraveli strašne čudným jazykom. Znelo to asi takto: „Buzmahura lemdak bu ef rihf ...“ (a potom ešte niečo v zmysle že hľadajú niekoho, kto je veľmi mierumilovný).
	Povedal som, že zrovna agresívny nie som, ale že neviem či som ten správny človek. Potom mi dali vyplniť nejaký dotazník. Vôbec som nerozumel otázkam, no dáko som ho povypĺňal. Potom povedali niečo v zmysle, že som presne ten, koho hľadajú, že nech si zbalím veci a idem s nimi. Povedal som, že OK a šiel som s nimi. Potom som sa snažil zistiť kam to ideme, no asi mi moc nerozumeli. Šli sme do prístavu, kde stáli 3 drevené lode. Po ceste do prístavu som si nechal všetko uležať v hlave a uvedomil i, že nemôžem len tak odísť, bez toho aby som vám dal vedieť. Povedal som im: „Veľmi si vážim to, že sme si vybrali práve mňa, ako mierumilovného človeka, no ja nemôžem len tak odísť. Do videnia páni!“, otočil som sa a odišiel. Potom som zacítil úder do hlavy a prvé čo si pamätám, je ako sa hádate o koncentrácií ryže na zemi. Myslím, že ak pôjdeme ďalej po ryži, tak prídeme do dediny domorodcov.“ 


	5. kapitola – Za zvuku polky

	Všetci sme boli šťastní, ako to celé dopadlo. Teraz, keď sme už boli uprostred lesa spolu s Reném, bolo to hneď oveľa lepšie. Naša cesta od začiatku vyzerala zle, ale aj tak sa to stále len zhoršovalo. Ale teraz konečne nastal ten obrat. Už nie sme v zajatí, a dokonca ani René a sme radi, že sme spolu.
	Blížil sa večer a les bol pustý a my sme nemali naozaj nič. Nemali sme čo jesť, nemali sme kde prenocovať, nevedeli sme ako sa vrátime domov. Normálne by to bola naozaj deprimujúca situácia, ale teraz sme to videli všetko oveľa lepšie. Všetci sme boli užasnutí Reného príbehom a rozoberajúc jeho aj našu dobrodružnú cestu až sem, sme sa pobrali hľadať miesto na prenocovanie. 
	Predierali sme sa hustým lesom, keď zrazu niekto zakričal. „Aha, pozrite, čo to tam trčí spomedzi skál?“ Tá červená farba očividne do lesa nepatrila. Utekali sme na to miesto a o chvíľu už René odhadzoval kamene z veľkej kopy. „Pozrite, je tu toho viac, vyzerá to ako nejaké batohy!“ hovoril ťahajúc čosi von. „A je za tým diera! Veľká diera. Áno, veď to je jaskyňa! Asi nie sme prví chudáci, čo uviazli na tomto prekliatom ostrove,“ hovoril a z jeho hlasu bolo počuť stále viac a viac nadšenia. Ja som taký nadšený rozhodne nebol. „Tí chudáci zjavne dopadli ešte horšie ako my. Alebo aj my tak ešte dopadneme.“ povedal som potichu, ale neviem, či ma vôbec niekto počul. Všetci sa už spolu s Reném prehrabovali v kameňoch a po pol hodine sme mali prechod do jaskyne voľný a vedeli sme, že naša cesta už určite zle neskončí. 
	V jaskyni bolo všetko, čo si len stroskotanci ako my mohli želať. Spacáky, deky, kopa konzerv, zapaľovač, a ja neviem čo všetko ešte, Zjavne celé vybavenie výpravy, len sme tam nikoho nevideli. Ale to čo sa s nimi stalo nás momentálne naozaj nezaujímalo. Zrazu René vytiahol z jedného batohu čosi čudné: „Pozrite, veď to je predsa... vysielačka! A vyzerá, že aj bude fungovať, chce to len nejaké úpravy. Sme zachránení, zajtra si privoláme pomoc!“ Nad tým, či sa vysielačka naozaj bude dať opraviť vtedy nikto neuvažoval, proste sme tomu verili. Bol to super pocit vedieť, že naše dobrodružstvo čoskoro skončí. Založili sme oheň a René začal otvárať nejaké konzervy: „To čo je dočerta, ako si mohli so sebou vziať také svinstvo. Ta sa snáď ani nebude dať jesť.“ „No nemyslím, že keď si to brali, bolo to až také svinstvo,“ povedal ktosi iný, „vyzerá to byť dosť staré.“ A aj bolo. O dátume spotreby a dobe po ňom ani nemalo zmysel hovoriť. Ale, ako sa poznáme, hladný René zje čokoľvek. A keď sme videli, že ani neozelenel, ani sa mu nič iné nestalo, pridali sme sa aj ostatní. Všetci sme spolu sedeli okolo ohňa, napchávali sa nejakým svinstvom,... no proste idylka. V tom René zase čosi objavil: „Aha rádio!“ povedal, „a vyzerá, že aj funguje. Niečo pekného si pustíme.“ A celou jaskyňou sa zrazu ozývala akási ľudovka.
	„No, super! To čo má byť, tí ľudia mali fakt divný vkus. Najprv tie konzervy a teraz toto,“ začal ktosi protestovať proti tomuto najnovšiemu ozvláštneniu nášho pobytu v jaskyni. „Ale prosím ťa, čo máš proti polke?“ ozval sa opäť René, ktorý sa zjavne vie zabávať vždy, všade a v každej situácií. A už aj kohosi držal v náručí a poskakovali po jaskyni ako šialení. Pokiaľ si z tanečnej pamätám, polka má „trochu“ iné kroky, ale čo tam po tom. O chvíľu sa naša jaskyňa zmenila na dedinskú zábavu a ešte aj fľašu čohosi ako ináč divného René odkiaľsi vyhrabal. Zabávali sme sa dlho do noci. Kto by bol povedal, že taká polka môže byť dobrou alternatívou k hudbe, čo bežne počúvame. Naozaj uvažujem, že si zoženiem nejaké  CD.... 


	6. kapitola – Happy End?

	Po tej uchu lahodiace polke, sme sa vybrali nájsť si miesto na prenocovanie. René vyhliadol krásny pľac a kým som sa šiel vymočiť, založil oheň, priniesol oškubaného zajaca a vodu. Mal som pocit, že mi niečo tají. Bol som si istý, že je to nejaký mág (pre nedostatok výrazov použime toto slovo). Keď som si ho nato spýtal, len sa podivuhodne usmial a povedal mi nejaké číslo. Vtedy som tomu nerozumel a teraz to veľmi ľutujem, lebo až by som vtedy vedel, čo to znamená, zapamätal by som si ho. Ale neriešme to. Zderivovali sme zajačka a chystali sme si ľahnúť, keď to zrazu René sa rýchlo postavil a začal vetriť: „Počuješ to?“, spýtal sa stroho.
	„Nie.“ nemal som z toho dobý pocit, lebo vždy keď sa René správal takto, niečo sa zomlelo. „Poď.“ povedal. Viac mi netrebalo. Postupoval som za ním do lesa. Dostávali sme sa hlbšia a hlbšie. Šli sme asi 3 hodiny a začínal som mať silný pocit, že je to ďalší z jeho hlúpych žartov. Les bol ako začarovaný. Húkali sovy. Každú chvíľu som sa potkol na nejakom konári, ale René ma vždy zachytil. Zrazu povedal: „Stoj“ a vystrel predo mňa ruku. Poslušne som zastal a vytiahol si meč. „Vidíš?“ spýtal sa.  Teraz som to už videl. Na čistinke pred nami spalo 3000 vojakov. Zopár ich bolo hore a kuli proti niekomu plány. BEDA! Chceli dostať nás. Ale prečo? Nič som neurobil, nepoznal som ich. Nemal som čas premýšľať. Strážnici ma zbadali a začali robiť poplach. René niekam zmizol. Bol som úplne na dne. Bezhlavo som sa začal brániť vojakom, ktorí sa na mňa vrhli. Asi minútu som odolával, ale nedalo sa to. Niekto mi sekol po ruke a potom som spadol do bezvedomia . . . 
	Keď som sa prebudil, ležal som pri našom ohnisku a René mi prišíval ruku. „Čo sa stalo?“ spýtal som sa.
	„Omdlel si a usekli ti ruku a skoro aj nohu.“
	„Ako to, že len skoro?“ spýtal som sa kontrolujúc, či ju tam ešte mám. 
	„Prišiel som v pravý čas.“ odvetil skromne. 
	„A čo všetci tí 3000 vojaci?“
	„No tých som dal už predtým.“
	Nechápal som. Spýtavo som sa naňho pozrel, no on si len čosi hundral popod nos. Započúval som sa a skoro ma vykotilo. Povedal som: „Veď ty si práve narátal do nekonečno!“
	„No, už druhý krát.“
	Vtedy mi bliklo: „To číslo, ktoré si mi vtedy povedal bolo...“
	„Posledné číslo pí.“
	Teraz som si bol istý. René nebol žiaden mág. On bol...
1. kapitola - Prvé pochybnosti

V pracovni je opravár – vták vletel do kozuba a jeho zuhoľnatené zvyšky zapchali akúsi rúru. Je to veľmi nepríjemné, najmä ak uvážime, že vonku je mínus dvadsať a múry kaštieľa1 sú  meter a pol hrubé. Nemá zmysel hlúpo pozerať na cudzieho človeka pri práci a tváriť sa ako vrabec na zabíjačke.
Sedím v sklade na sude vína. Nerozumiem, ako je možné, že som tu ešte nikdy nebol. Sú tu obrazy pokryté prachom. Musím odkrývať zahrabané tváre, úplne cudzie, volajúce z nekonečnosti. Nekonečnosti diaľok....
Kedysi som napísal na akýsi kúsok papiera: René, ten, ktorý spoznal to, čo ostatným ostáva skryté, ten, ktorý videl všetky zázraky sveta a morí, René, ktorý bol zrádzaný mnohými a mnohých zradil, René, ktorý bol stokrát zúfalý, ale stokrát sa dokázal prekonať. Vždy som pozeral dopredu a ignoroval všetky za a vedľa seba, hľadal nové a odhadzoval staré, rozbíjal všetko, čo mi stálo v ceste.2 Volajú ma: René, bezhlavo neohrozený.
V pracovni je strašná biela kosa, pred očami mi z tej zimy kostlivci tancujú tanec smrti, Noh to všetko z výšky vidí a rehoce sa. Mŕtvolu opravára som vyhodil z okna – zamrzol, chudák.3
	Zo stien padajú4 všetky rekvizity z mojich ciest – pušky, mapy, obleky, obrazy, terénne automobily, potemkinovské kulisy obrovských chrámov pre jednu skutočne podarenú 
fotku. Chcel by som sa v týchto veciach nájsť. Chcieť je pekná vlastnosť. Cesty ma obvešali múmiami zbytočností. Môj dom je ich sarkofágom. 
	Lebo nemožno hádzať kusiská svojho mäsa, vyrezaného zaživa, za obzor. Jediné, čo z nich ostane sú zlaté dráhy meteoritov, upálených kvôli šialenému kacírstvu túžby. Priniesol som nové rastliny, mapy, zvieratá, otrokov, obete, vtipy, však nič nezostalo vyryté v zrkadle mojich očí. Som slepý.
	Zakladám oheň uprostred izby, dym sfarbí strop a volá o pomoc. Cez okno prilieta päťnohý slon. Pálim svoje denníky.
	Tak zaniká René, váš René.
									Tumáš 7
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––1- postavený v barokovom slohu r. 1676, používaný od r. 1678, prestavaný v období klasicizmu v r. 1786-1789, cena odhadom $ 6,750,000
2- prvú autonehodu som mal vo veku piatich rokov. Otec mi nechal riadiť auto. Zle som skrútil volant. Zaplatili za to životom 4 kravy a 2 pastieri.
3- strašne veľa symbolov	biela kosa – smrť, Death
				Noh – mýtický prihavranelý vták
				Rehot – vtáky sa nevedia smiať
4- spôsobené skracovaním klincov (znížená teplota) a následným uvoľnením zo steny za ohromného rachotu a nevhodných nadávok
5- S.I.Potemkin – ruské knieža, dvoran cárovnej Kataríny II., skvelého diplomata, pri inšpekciách cárovnej nechal stavať vhodné kulisy domov a iných stavieb, napr. latrín.
6- moja obľúbená detská hračka, noha bola prišitá z plyšového medveďa na doplnenie čohosi, z čoho by sloník mohol cikať.
7- Tumáš, tiež zvaný Matúš Rybák (1990 – 2006), významný slov. románopisec, diela: Stretnutie s Reném, Život a dielo stolnej lampy, tragicky zahynul dňa 9.6.2006 – štátny sviatok.




2. kapitola – Dohára nám knôtik
	
	Dňa 24.12. sme sa dostali do nezávideniahodnej situácie. René už nemal ani jednu margotku (ja som mal ešte jednu, ale o tej až neskôr). 
Plameň sviečky sa zatriasol. Po drevených stenách sa mihali kostrbaté tiene. Vtom sa loď nahla. Môj tanier sa začal nemiestne pohybovať smerom dolu. – aj tak v ňom boli len kapustné fliačky.
„Si hladný?“ spýtal som sa naoko dobrosrdečne. (nemám rád fliačky) 
„Nie...“ odpovedal mi René, zahĺbený do majstrovania. Vduchu som sa nad tým pousmial. – chápete, jeho informatické ručičky by nevedeli otvoriť ani konzervu a teraz držal kladivo.
„Hmmm,... diabolské,“ ozývalo sa odtiaľ veľmi úchylne. Siahol som teda po vidličke a nabodol si z tých fliačkov. Následne som tieto pripojil k ostatnej kapuste v mojom bruchu, Nič iné v ňom isto nebolo. Veď vkuse jeme kapustu. V živote svojom som nezjedol toľko kapusty ako tu. Bola to príloha. Bola to polievka. Bolo to hlavné jedlo (kapusta v kapuste). Náhle sa ma zmocnila hrôza. Čo keď mám namiesto Margotky vo vrecku kapustu? Čo keď ju otvorím a pozrie sa na mňa kapustový list. Skontroloval som ju, tak aby to René nevidel.
„Hmmm,... diabolské...“ ozvalo sa zrazu od neho. René prelieval dáke chemikálie a vzápätí siahol znovu po kladive.
„Ja nechcem kapustu!“ ozvalo sa niekde pod nami. Bolo to z lodného väzenia. Bola v ňom zavretá hŕstka fyzikantov za nemiestne reči o tuhnutí ľadu. Ešte som začul ako nadávali strážnikovi do parciálnej derivácie.
Poriadok musí byť.
Znovu som sa pozrel na moje kapustné fliačky. Cítil som sa ako kefa.
Vtom sa ku mne René otočil a štýlom jemu vlastným mi oznámil, že máme problém.
Rotor sa mu prehnal hlavou. Ryba to nemohla ustáť. Šumienka bola moc silná. Prenikala všade. Ružový zajačik sa začal vzďaľovať. Len on mal rád kapustu. Tá konzerva bola veľmi tesná. Všetko sa topilo v pretlaku.
Mletá ryba v konzerve
chvostom sedí na nerve.
Plutvou v plechu máva.
Rajčiny sú káva.
Mletá ryba v kus plechu
tuší, že je koniec.
Hľadá miesto v mulom bruchu
chce ta vraziť kliniec.
Chcela by to skončiť rýchlo
je však na to mäkká
v mlynčeku ju už pomlelo
telo sa rozteká.
Reného suchý svetrík
netušil, čo robí. 
Knôtik sa zapálil, zjavne rýchlo zhorí.
Nikto to už neuhasí, vlasy sú konské.
... HAHA diabolské

René je ľavičiar!
Mrkva, jeho kamarát ho chytla za golier a ukázala mu, čo spálil. 
Reného lakeť narovnala, do krabice sa zvalil. 

3. kapitola – Posledná Margotka

Zobudil som sa do chladného rána. Ono by možno ani nebolo také chladné, keby niekto v noci zatvoril stan. Neostávalo mi nič iné, len otriasť sneh zo spacáka a napriek menším omrzlinám, spôsobeným teplotou ktorá len ťažko nad 20°C pod nulou som vykročil plný elánu v ústrety novému dňu.
	Neviem prečo som sem vlastne prišiel. Neviem. Nechápem prečo som sa nepoučil z predošlých výprav s Reném. S Reném, ktorý večne lieta v problémoch, ktorý keď vám volá, nedá sa očakávať len priateľské pozdravenie, s ktorým si môžete byť istí návštevou záchytky, nemocnice, prípadne kuchyne domorodého afrického kmeňa so zvláštnym zmyslom pre humor („len im prikúrte!“)
V tomto zamyslení nad dôvodom mojej ďalšej cesty som inštinktívne siahol do kufra s potravinami (no, teda, všetky naše zásoby sa vzťahovali na asi 20 kilové balenie Margotiek a pitie...), keď som zistil, že ostala jedna. Jedna jediná. Myslel som, že zošaliem. Nechápal som. Posledná. Vybehol som zo stanu a snažil som sa nájsť Reného. Tu som v diaľke videl jeho siluetu...
	„Čo sa tu stalo?“ vyhŕkol som naňho schmatnúc ho pod krkom...Z jeho odpovede som vyrozumel len niečo ako „chrrrrr“ a uvedomil som si, že bude lepšie ho pustiť...
„Kde sú všetky naše Margotky? Ako to že nám ostala len jedna?“
René, keď už stačil polapiť dych, začal zo seba súkať nezmysly o päťnohých slonoch, čiernych škriatkoch, cárskych légiách a neviem akých ďalších blbostiach...
„Prestaň si zo mňa uťahovať! Máš pocit, že som úplný idiot? čo si urobil s Margotkami?
Nič. Ticho. V tom sa jeho pohľad zmenil. Dostal príchuť zrady a diabolského nápadu. Rozbehol sa s hurónskym revom k potravinám. Ani som nerozmýšľal a vrhol som sa po ňom. Skočil som na neho práve vo chvíli keď sa už- už išiel dotknúť Margotky... 
	Všetko sa zomlelo príliš rýchlo. Ani si to poriadne nepamätám. Prvý si pamätám až obraz ´ ja a René, nevediac čia noha je čia a kde vlastne sme, ale čo bolo horšie, nevedeli sme kde je ona – naša Margotka!
	Boli sme zúfalí. Nikde. Nikde jej nebolo. V tom sme sa pozreli hore. Nad nami vyčnievala vysoká borovica. Neoplatilo by sa o nej hovoriť, keby sa na jej najvyššej vetve neskvel modrý obal našej milovanej...
René chytil najväčší kameň (teda kus ľadu), ktorý bol v okolí a začal ho vyhadzovať v snahe zhodiť ju zo stromu. Vyzeralo to márne. Aj keď vyhadzoval vysoko, nebolo to dosť. Strácal som vieru. A aj ostražitosť. Už som len počul „Pozooooooooor!!!“ a cítil som silný úder do hlavy...
	Prebral som sa asi o pol hodiny. V hlave mi hučalo, ale aj tak som na ňu nezabudol. „Kde je? Kde je naša posledná margotka?“ 
Videl som len úsmev na Reného tvári. Mal som strach. Mal som veľký strach. Zjedol ju? Keď René zachytil môj pohľad, ukázal mi Margotku  v celej jej kráse. Uľavilo sa mi. Nám obom. a spravili sme to, čo sme nemali. Stratili obozretnosť...  
Ale to čo sa dialo potom, to bolo čosi príšerné. Videli sme len mrak, ktorý sa galaktickou rýchlosťou prevalil okolo nás.
Nič sme nechápali. Obzerali sme sa naokolo a nič. Nič. Ani to čo nás vyrušilo, ani naša Margotka!!!
	Chcel som umrieť. Táto nočná mora nechcela skončiť. Bol som deprimovaný, priam frustrovaný...Bola to naša posledná. Posledná. Posledná Margotka!!!
	Poznám len jedného človeka, čo mohol spáchať takú ohavnosť..

Veď počkaj Čukča!!!

4. kapitola – René rozpráva

	 Po dlhej a únavnej ceste som konečne prišla k malému ošarpanému domčeku, ktorý určite nemal viac ako 200 rokov. Margotkový obal, ktorý sa mi nakoniec ušiel z celej 100g margotky, som už dávno strávil a strašne som sa tešil na niečo pod zuby u Reného. Keďže už asi 4 dni som išla púšťou a nestretla živé stvorenie, nemala som najmenšiu šancu nájsť niečo vhodné, s čím by sa moja kyselina v žalúdku bol ochotná popasovať. Bol som i nesmierne smädný... Všetka moja nádej bola vložená do maličkého ošarpaného domčeka... ...
	Náčelník na mňa pozrel vražedným pohľadom a niekoľkí domorodci zdvihli svoje oštepy. Zalial ma pot a pocity horúčavy. V jedinom kratučkom okamihu som stihol spracovať asi bilión informácií – premietol sa mi hádam celý život a aj napriek tomu som zvládala zobrať nohy na plecia a začať kľučkovať pomedzi spŕšku oštepov... Zrazu sa všetko zatriaslo a domorodci s oštepmi zmizli.
	Nado mnou sa skláňal nejaký veľmi zvláštny človek. Mal divošský výraz, mal ale veľmi tajomný pohľad. Po pár sekundách som sa spamätal a nesmelo sa spýtal: „René?“ Ujo sa na mňa trochu prekvapene zadíval a jemne prikývol. 
„Ja som tvoj priateľ z Európy, René. Prijal som tvoje pozvanie a prišiel som ťa navštíviť.“ René natešene pozrel na mňa. 
	„Fnjg uqo vc emcn.“
	Vypleštil som oči. „Prosím?“
	„Cjc, va ok pgtqbwokgu.“ Vybľabotal René. „Rqemcl, q exknw uqo ww.“
	René vybehol z miestnosti a o pár minút sa vrátil s oranžovým nápojom, ktorý mi podával. Vzal som si nápoj a vypil som ho...
	„Už sa rozumieme?“ spýtal sa po chvíli René. Nechápavo som prikývol.
	Bol to zvláštny pocit. Niečomu som nerozumel... Teda, niežeby som nebol zvyknutý na to, že nerozumiem veciam (vždy je čomu nerozumieť), no tentokrát mi to bolo úplne jedno. Zrazu som sa pristihol ako hovorím: 
„Červené ruže sú občas zelené.“
René chápavo prikývol: „Farby sú všade na okolo.“
„Ale hrochy majú tiež miesto na tomto svete.“
„Unudený pohľad je občas príjemnejší ako ryba s lekvárom.“
„Ružové lístky v denníčku pôsobia príliš pipkovsky.“
„ICQ ružové pozadie tiež nemá chybu.“
„Slamené choboty a bôbkové hoboty si podali nosy.“
„Papierová lodička mi zamrzla v dlani.“
„Nesneží.“ © Ďuri
„No tak čo.“ © Ďuri
„Ty si to teda pochmolil.“ © Ďuri
„Zuzka.“ © Ďuri
„Čo?“ © Zuzka
„Máš hnedé oči.“ © Ďuri
„On odišiel!“ © Bzdušo
„Pošmiklo, to je jaké yi?“ © Albert
„Chachachcha.“ © Pershing
„Pershing?“
„Chachachacha!!!“ © Pershing & Bzdušo 
„To ešte nebolo vtipné.“ © Ďuri
Moje schizofrenické astrálne ja v kombinácií s Reném a podvedomím mi pripomenulo dávne časy...
Už dávno som sa tak dobre neporozprával. Bol som totálne mimo. Zrazu začala hrať hudba....


	5. kapitola – Za zvuku polky

	René sa zobudil. Hneď ho ovalil smrad starých ponožiek. Tie si už nevymieňal od utorka. Ale od minulého... Pozrel sa na mobil. “Dnes je streda za***** si treba...“ Nastavil si pripomienku, aby na to večer nezabudol... Obliekol sa, zjedol 2 margotky a šiel do školy.
	Škola ho veľmi bavila. Ani nie tak učenie, ale  tie LÚZROVINY, ktoré tam robil... fakt husté.. Robil dokonca aj nejaký blbý fyzikálny korešpondenčný seminár... :D. Hneď, ako vošiel do školy, dal vrátnikovi KAČKU, čo ho trochu povzbudilo. Preflákal deň hraním PIŠQORIEK.. Potom šiel do mesta... Čakal ho tam nákup darčeka pre mamu. Keďže nevedel, čo kúpiť, vzal jej PLYŠOVÚ KAČKU. Pobral sa späť o školy. Mal KURZ SPOLOČENSKÉHO TANCA...
	Tancoval celkom rád, aj keď jeho partnerka bola malá a škaredá... S tým sa ale vžil... Už tancuje druhý rok a celkom mu to ide, v kolektíva ale nie je moc uznávaný, pretože mu smrdia nohy :D ... Dnes sa mali učiť POLKU. „Polka je český národný tanec.“ začal vysvetľovať učiteľ, „Jej história siaha až do 17. st.“ To už René nemohol vydržať a nahlas povedal neuverejniteľný hlod. Všetci sa začali smiať... Učiteľ Reného potrestal, ale začalo to znovu. Keď začala hrať hudba, všetci sa na seba pozreli. Pustili im FÍNSKU POLKU... bolo to také nepočúvateľné, že to bolo až dobré... začali tancovať.
	„Polka je trápna,“ pomyslel si René, „samé skákanie.“ Učiteľ ho stlmil myšlienkou, že tancovať vedieť treba. Patrí to k všeobecnému prehľadu... „RAZ, DVA, TRI, ŠTYRI...“ počítal učiteľ. René tancoval stále mimo rytmu. Vyzeral ako ohnivá guľa, z ktorej vyteká pot. Polka mu dala riadne zabrať. Na budúcomesačnú súťaž ju ale musí vedieť...
	Cestou z tréningu ešte rozoberal s chalanmi dievčenské problémy. Doma vyhodil z tašky starú desiatu prichystal MARGOTKU. Po niekoľkohodinovom trvaní ONLINEHIER a balení báb na POKECI šiel spať. 
	„Bože môj, to bol zase deň.“ hovoril si v posteli, „trápny ako všetky ostatné.“ Zaspal rýchlo... Zabudol dokonca aj na činnosť, ktorú mal pod pripomienkou uloženú v mobile... A to už je čo povedať...  
							TO BE CONTINUED
	 

	6. kapitola – Happy End?


	Jedného dňa som však stretol Reného, ako s ruksakom prehodeným cez plece odchádza preč. „Ty odchádzaš“, spýtal som sa ho. Trochu zarazený odpovedal iba otázkou „A čo ty tak skoro na nohách.“ Odvetím mu, že som nemohol celú noc zaspať, ale že som sa ho niečo pýtal sa. „Bude to tak lepšie. Po mojom príchode som už nejak nezapadal do vašej spoločnosti.“ Nad tým slovom som sa zarazil. „Akoto do vašej spoločnosti, hádam že našej spoločnosti, no nie?“ „Vieš čo, ja neviem. Ja si už nie som vôbec istý, či do tej spoločnosti patrím. Od môjho návratu som si nedokázal zvyknúť na toľko vecí... Ani tú polku si nemám s kým zatancovať. Nik tu nemá o poriadnom tanci ani poňatie. Okrem toho ma celá monogamná spoločnosť unavuje.“ „A čo naše plány, čo naše sny? Ako môžeš odísť len tak, bez jediného slova?“ „Bude to tak lepšie. Nechcem žiadne slzy na rozlúčku. Chcem si toto miesto zapamätať, aké si ho pamätám z čias, pred mojím odchodom.“ „Ja chchcem, ja chcem, a čo ľudia, ktorí s tebou žili taký čas. Azda si zaslúžia, aby si im povedal aspoň toľko, čo mne.“ Nato René iba prikývol, otočil sa a zmizol v rannom šere. Kým som sa spamätal, stál som tam sám. Ešte večne plný spomienok a melancholizmu a nemohol som uveriť tomu, čo sa práve stalo. V tej chvíli vo mne niečo zomrelo. Dodnes keď si spomeniem na tú chvíľu, prepadne ma zával smútku. Môj život nikdy nebol ako predtým. Do konca môjho biedneho života som sa už nezasmial. Z mojich radostí sa stali povinnosti, a moje depresie mohli prerušiť iba spomienky z dávnej minulosti, keď sme sa bezstarostne preháňali po lúkach našej bezbrehej krajiny, a jedinou našou starosťou bolo pozeranie hviezd...

1. kapitola - Prvé pochybnosti

„Oh nie“, zaznelo z kúpeľne jedného malého čukotského bytu. Hlas patril nášmu hlavnému hrdinovi, lúzrovi, zvanom René. Práve vtedy si uvedomil, že tie 4 šedivé vlasy na jeho hlave s vychrtlou a vráskami prejdenou tvárou sú pravdepodobne prvé známky starnutia. Po tomto pohľade do zrkadla začal konečne premýšľať o tom aký domov dôchodcov ho v jeho rokoch čaká. No už toto , vážené čitateľstvo, vám môže napovedať že náš René je fakt hrozná lama. No ktorý normálny človek dnešného typu – homo sapiens sapiens – rozmýšľa o starobe v 28 rokoch. Vynechajme to, že má vybraný dôchodkový pilier. Predsa každý normálny človek, no teda čukot. Nie je to jediná vec, ktorá nášho Reného fakt vytáčala. Zoberme do úvahy, že je to podivín s vysokou dávkou inteligenčného qvocientu. Zvonku ho je zbytočné opisovať – má presný výzor totálnej lamy – asi riešil FKS. Tou druhou vecou, pre ktorú náš hrdina občas, no teda skoro vôbec, nemohol spávať sú čukotské voľby. Jeho preferovaná agrárna strana nevyrieši problém dôchodkových pilierov. Nie, nie, nie je to tak – nemyslite si o našom hrdinovi, že je to obyčajný človek. V skutočnosti je to tak, že všetku svoju inteligenciu sústreďuje na rozmýšľanie o problémoch – akýchkoľvek od svojej staroby cez voľby až po problém vyhynutia tučniakov na Čukotke. No dokonca on sa venuje naozaj skoro iba rozmýšľaniu o svetových problémoch. Keď si tak uvedomí, že ranným dúškom kakaa vypil asi 15 vysokorakovinových látok. A tým vetraním po spánku si do svojej izby pustí ešte viac škodlivín ako tam mal, v konečnom dôsledku ten smrad nie je až taký toxický ako výfuky z áut. A takto, vážené čitateľstvo by sme mohli pokračovať až do rána. Ale treba končiť a urobiť si čas na partičku Mafie. No prosto prvou kapitolou sa dostávame k tomu ako malé šuchotavé papieriky, peniaze ovládajú VŠETKO. A náš René sa dookola zamýšľa nad vyriešením týchto problémov. 
Takže po svojej rannej hygiene sa vybral do práce teda do strediska pre výskum 5nohých slonov. Po svojej službe, ktorá, mimochodom, trvala 42 to jest 16 hodín sa vrátil uťahaný domov a rozhodol sa ísť spať. Líhal si s pochybnosťami o správnom smerovaní sveta.
	


	2. kapitola – Dohára nám knôtik

Druhý deň – 7:55
Zase ma zobudil ten chobot a vykrikoval, že: „raňajky!“ Raňajky o ôsmej, kto to kedy videl... Ale dnes vyzeral nejako ináč. Alebo sa mi to len zdá... Nejak mi hučí v hlave, ktovie čo som včera robil, musím sa potom pozrieť do denníka. 
8:10 – Po raňajkách
Hučanie v hlave neprestalo, len sa nejak začína formovať. Vedúci našej výpravy ma aj tak vyslal s ostatnými do tej arktickej zimy. Bŕŕŕ!
Doobeda
Ježišmarjá! Videl som Ho! Teda neviem, kto On bol, ale bolo to neuveriteľné. Zazrel som Ho len očkom, ale aj tak mi to vyrazilo dych. Musím sa na Ňho opýtať v základni. To hučanie v hlave neprestáva. Mám divnú chuť vŕtať si prstom do nosnej dierky.
Obed
Hurá! Obed.
Poobede
Opýtal som sa na Ňho. Nechápem ako taký chobot s ksichtom môže vôbec existovať.
Asi 15:29:47 (neviem presne – nesvieti slnko a vodné hodiny nám zmrzli)
Pristihol som sa ako hľadám na okná stierku... Pritom rosa na nich už dávno zmrzla. Neviem, čo sa so mnou deje.
Dve chvíle potom
Bol tu! Ľudia v jeho prítomnosti boli divne veselí a stále pozerali na Ňho. Tuším aj ja. Všetci ho volajú F.A.J.O., ale stále mi nikto nepovedal, že čo tá skratka znamená. Dlho sa nezdržal, len si zobral valašku a šiel. Opäť je mi smutno a hučí mi v hlave. Miestami sa mi zdalo, že som začul aj slová... Asi som niečo chytil... Alebo niečo mňa. Napísal som si na tričko “RAKETA SCUD“ a vyzerá, že to tam patrí aj keď neviem prečo. Odšróboval som žiarovku, nejako sa mi nezdala. 
Na prednáške
Zase mi klipkajú oči, ale pre hučanie v hlave nemôžem spať... Pokukujem po tej odšróbovanej žiarovke. Asi som si na chvíľu zdriemol, lebo sa mi zdalo, že stojím oproti Nemu a mám plné ústa vody. Aj On. Nedá sa to vydržať. Budím sa na šplechot vody. Asi zase zamrzla v rúre voda a teče to. Neviem prečo, ale táto myšlienka ma nejako neopúšťa. 
Po prednáške
Našiel som na okná stierku a začal som si ňou žehliť tričko. Mám ukrutnú chuť na pivo. Ale asi žiadne nemáme. Predsa som sa len vybral pozrieť do špajze.
O dt neskôr
Stretol som Ho na chodbe! Neviem ako to robí, že má stále takú náladu. Na čom šlape? Chcem aj ja. Zdalo s mi, že má na sebe kroj, ale čo by tu preboha v kroji robil. To sa mi len zdalo, lebo na chodbe bola tma. Ešte som tam nenamontoval naspäť tú žiarovku. V špajzi nebol pivný sud, ani prázdny ( veď načo by mi prázdny bol, nie? Alebo predsa?...) , ale našiel som nejaké sviečky. Jednu som zjedol hneď, ale ostatné som si odložil na druhú večeru.
Večera
Nejak mi nechutí. Som vážne chorý. Ale asi som nemal jesť tú sviečku tak hltavo, ešte, že som si z nej vybral knôtik, ešte sa mi môže zíjsť. Ešte som chcel niečo napísať, ale hodím na to asi boba. To hučanie má nejakú pochybnú melódiu a také rôzne zvuky sú pomimo. Neviem aké.
20:00
Skúšam prehlušiť to hučanie nejakým klasickým Dead Folkom, ale ani ten nezaberá. Asi si trepnem kutáčom po hlave, možno to zaberie. 
20:15
Zlomil som vešiak, lebo kutáč som nenašiel. Neprestáva to. Počujem nejaké zvuky ako keby odliepanie lepiacej pásky... Neviem prečo mi to pripomína ladenie nástrojov.
21:47
Rozprával som sa s Ním! Zistil som, že býva v oblasti zvanej aj „Petržka“, ale  nič bližšie som nezistil. Hľadal som to na mape, ale tu na Čukotke to nikde nie je. Musí to byť nejaké zvláštne sídlo odniekiaľ zďaleka. Hovoril, že tam nažijú žiadne tučniaky, len lamy a choboti (to mäkké i zdôrazňoval). Podľa mňa je Tam náčelníkom. Jeho oblečenie to potvrdzuje. Hovoril, že robí diplomovú prácu. Asi myslel diplomatickú, zistil som, že má s vyjadrovaním v našom „podradnom“ jazyku isté problémy... Som v koncoch – tuším počujem zvuk podobný búchaniu ruky o brucho človeka, čo vyzerá nejako divne... Podľa frekvencie niečo s vlasmi. Mení sa tak „palmovito“. Rozmontoval som žiarovku. Čo je horšie, nemala prepálený drôtik.
23:47
Sedím pri sviečke, lebo žiadna lampa už nemá žiarovku... ŽIADNA NEMALA PREPÁLENÝ DRÔTIK. Nechápem to. Niečo tu nehrá. Prepalujem jeden, ale klipkajú mi oči. Asi to nestihnem – je so mnou koniec, už dohára mi knôtik...  

3. kapitola – Posledná Margotka

Nasledujúceho rána sa René zobudil niekoľko hodín po svitaní. Po chvíli si uvedomil, že leží vo veľkom stane a Fajo je už vonku. Vyšiel za ním a spoločne obdivovali okolitú krajinu. Pred sebou mali rozsiahle zelené pláne, za ich chrbtami bol okúzľujúci les plný života, vedľa stanu sa pásli kone.
René cítil hlad, a tak zašiel do stanu pohľadať niečo pod zub. Sklamane sa však vrátil von, pretože v stane nič jedlé nebolo. Povedali si teda, že pôjdu do lesa uloviť raňajky.
Vošli do lesa a ohromene civeli na podivné zvieratá, ktoré sa tam preháňali. Väčšinou pripomínali vzhľadom rôzne zvieratá z normálneho sveta, napríklad veverička s miniatúrnou medveďou hlavou, havraním zobákom a žraločou chvostovou plutvou, ale väčšina z nich bola príliš malá a kostnatá na to, aby sa z nich mohli najesť. Po niekoľkých hodinách prechádzania sa lesom Fajo zrazu vykríkol: „Pozri na to stádo!“ 
René sa rýchlo pozrel smerom, kam Fajo ukazoval. Spomínané stádo pozostávalo z veľmi zauímavých tvorov. V podstate, veľmi zjednodušene povedané, išlo o miniatúry päťnohých slonov s mimoriadne dlhými chobotmi.
„Tak si zopár ulovme,“ povedal René.
„Budiž,“ s úškľabkom zareagoval Fajo a zrazu odnikiaľ vytiahol sadu príborov. Začal do udivených slonov hádzať najprv lyžičky, ale keď zistil, že efekt tejto činnosti na dané zvery je zanedbateľný, ...................???? po francúzsky neviem  ?????........... ,“ povedal Fajo. 
Spolu zobrali dva mŕtve zvery a pobrali sa späť. Ako tak potichu kráčali lesom, Fajo znenazdajky zastal, siahol do vrecka, vytiahol malý modrý predmet a s otvorenými ústami naň zíral. 
„Margotka!“ precedil pomedzi zuby. René tiež zastal a spýtal sa: „Čože?“
„Margotka, to predsa každý pozná! Najúžasnejší, najfantastickejší, najfenomenálnejší výtvor ľudskej civilizácie! Margotka je predsa podstatným znakom našej kultúry! A okrem iného, je to mrte chutná čokoládová tyčinka...“
„Aha, chápem. Asi pre teba znamená naozaj veľa.“
„To veru áno. Myslíš, že v tomto svete ešte nejakú dostanem okrem tejto?“
„Nechcem ti kaziť falošné nádeje, ale pravdepodobnosť je mizivá. To znamená nie.“
„Ach, aký krutý osud ma to postihol,“ zabedákal Fajo so slzami v očiach „Uctime si aspoň túto poslednú. Keď sa dnes navečeriame, rituálne ju môžeme spolu skonzumovať.“
„Bude mi potešením,“ znela Reného reakcia.
Vrátili sa do tábora, kde sa v pochmúrnej nálade naobedovali. Celé poobedie strávili polihovaním v tráve, zabratí každý do vlastných myšlienok.
Keď nastal po večeri ten očakávaný okamih, kedy si mali podeliť poslednú existujúcu Margotku, Fajo ju s očakávaním vytiahol z vrecka. Netrpezlivo otvoril jej obal, zarazil sa a vydal zo seba neľudský Škrek.
„Čo sa deje?“ spýtal sa René.
„Tá...Tá – Margotka – Ona... Je... Ona je ple-ple-plesnivá...“ vydal zo seba Fajo pomedzi vzlyky.
„To mi je naozaj ľúto... Viem, že ti to nepomôže vyriešiť problém, ale asi najmúdrejšie bude ísť spať.“
Fajo dal na jeho radu a úplne zdrvený sa odobral do stanu. Onedlho nasledovaný Reném.




4. kapitola – René rozpráva

„Píp, píp, píp, píp...“
„Do pekla!!! Už je 7:00! Aj ten čas uteká rýchlejšie,“ povedal nervózne a unavene René. Umyl si zuby a osprchoval sa. Ako vyšiel zo sprchy pošmykol sa a spadol.
„No tento deň už nemôže byť horší!“ uvažoval. Otvoril skriňu, a tam bol Fajo.
„Asi môže byť horší,“ povedal prekvapene.
„Čo ty tu robíš?“ pítal sa René.
„No ja som išiel nakupovať a...“
„Ticho, radšej nechcem to počuť.“ René preventívne zastavil Faja.
„Hmmm. Poďme spolu nakupovať,“ navrhoval Fajo.
„To bude zlý nápad.“
„Ale majú imaginárne nízke ceny!“
„Ľutujem musím sa pripravovať na IMO (imaginárna matematická olympiáda). Alebo možno pôjdem. Tak poďme do obchodu. Fajo! Fajo, kde si? Grrrrrr!!! Ja tak nenávidím tento imaginárny svet! Asi aj Fajo bol iba imaginárny!!! Musím sa dostať odtiaľto. Ale ako??? Čo by robil b takomto prípade Chuck Norris?“ René tvrdo rozmýšľal, čo by mal spraviť. Na nič neprišiel. Zavolal Faja, aby mu pomohol.
„Fajo, ako sa dostanem odtiaľto?“
„No to je jednoduché! Vieš kde je imaginokonvertor?“
„Nie.“
„No vieš tam kde je stanica odbočíš doľava, pôjdeš rovno potom tam bude taká ulica, tam odbočíš doprava. Ale ešte pred tým musíš možno odbočiť doľava, alebo doprava, a potom odbočiť doľava. Ale veď ty potom to nájdeš. Ja som tam ešte nebol, ale imaginokonvertor asi tam je.“
„Aha vďaka za ten obrovský hint.“ Povedal René sklamane.
A žaba išla, a tam je bocian.
Preto René radšej išiel spať. 



	5. kapitola – Za zvuku polky

	Teplé temné záblesky slnka olizovali vzdialené vrchy. Obyčajne mali modravejší nádych. Dnes však horeli. Všetko vyzeralo ako zo zlata. Zlatistá farba obzoru  sa postupne menila na ostré pastelové farby a slnko stúpalo stále vyššie a vyššie. Zlaté svetlo sa začalo vlievať aj do môjho okna. Okno bolo špinavé. Ešte som si to nikdy nevšimol. Vlastne som sa do toho okna ani nepozeral. Bolo pre mňa len dierou v stene, ktorá bola zaplátaná sklenenou tabuľou. A ktovie či bola vôbec sklenená. Nikdy som však takéto problémy nemal. Nikdy som potrebu otvoriť okno aby sa vymenili molekuly vzduchu. Nikdy som nezalieval muškáty na okennej doske. Nikdy som to nerobil, tak prečo by to vôbec bolo treba robiť???
Vlastne ani neviem prečo nad tým rozmýšľam. Slnko už cele vystúpilo nad ružový záhon pod oknom a plne osvetlilo moju spálňu. Ako ten čas rýchlo beží a myšlienky sa hľadajú tak pomaly. Ale nie už zase. Nemienim myslieť veď aj tak nechcem poznať odpovede.
Vstávam. Posteľ usteliem ako obyčajne. Spravím práve tých 5 krokov ktoré potrebujem aby som sa dostal k dverám. Napriek tomu, že všade sa rozlievalo teple(temné) svetlo kľučka bola studená. A tomu som rad lebo taká bola vždy. Návrat k stereotypu mi upokojil myseľ a zvyšok rána prebehol bez myslenia ako vždycky. Tým že som nevstával ako obvykle zmeškal som raňajky. Ani nie tak raňajky, lebo tie mam vždy keď ich práve potrebujem. Zmeškal som Faja.
Ten už bol dávno naraňajkovaný, lebo ostal po ňom strašný neporiadok. Omrvinky všade naokolo, rozliate mlieko.
	Fajo sa nemohol mieriť s tým, že sa sem dostal. Chcel sa vzbúriť tejto skutočnosti. To vravel on. Neviem čo je to vzbura, aj keď niekedy som to slovo určite poznal. Pre mňa však stratilo význam. Fajo si ale snažil upraviť svet podľa svojich potrieb. Čomu som ale rád tak začal využívať aj možnosti ktoré mu tu boli poskytnuté. Užíval si života. Aspoň to tak vyzeralo. Metaforoval. Teleportovaval sa a obmieňal svoje JA. Na očiach mu ale bolo pri každom pohľade vidieť, že to robí za nejakým účelom.
Pod vplyvom môjho ranného zážitku som ho musel vyhľadať. Nepripúšťal som si to ale bolo tomu tak. Moc sme sa nerozprávali lebo vždy to končilo hádkou.
Našiel som ho v záhrade. Sedel pod jabloňou a na zemi okolo neho bolo veľa červených jabĺk.
Fajo sa mi nečakane prihovoril prvý, čo sa ešte nikdy nestal. Mohlo to byť jedným z jabĺk, ktoré mu pripomenulo platnosť gravitačného zákona, ktorý platil aj tu. Mal som ale taký pocit že ho zožieralo niečo zvnútra. Vytrvalý červík zlých myšlienok. Preto som zvyšok dna strávil s ním pod jabloňou a rozprávali sa.
	Jedným slovom zistil, že niečo dobré odtiaľto treba preniesť do jeho pôvodného sveta. Stále veril v návrat(útek).Preto sa nechal unášať týmto svetom a hľadal zdroj. Vyšší princíp, ktorý riadil tento svet. Podľa hesla: Kto hľadá ten si vezme mapu. Našiel čo potreboval. Pre mňa to bolo niečo nové, lebo nikdy som neobjavil krásu ktorá tu bola. Asi kvôli mojej zmierenosti s chodom vecí. Ale dnes ráno som to cítil. Teraz  už viem čo to bolo. Začal som cítiť rytmus. Dodnes som vnímal len hudbu (tóny), ale teraz som bol preniknutý rytmusom. Rytmus POLKY, ktorú Fajo objavil. Rozliehala sa všade. Prihádzala zo samého začiatku tohto sveta. POLKA vyvolávala vo Fajovom vnútri oscilácie. A Fajo sa začal cítiť lepšie. Cítil krásu, ktorú dodnes nepoznal. Cítil teplo doteraz nepoznané. Jeho  temné JA sa začalo rozplývať a z vnútra sa predrali prvé paprsky svetla. To čo som ráno videl z okna nebolo nič iné ako Fajo, ktorý sa rozlieval po okolitej krajine. Oslobodil sa v rytme POLKY a v krátkych výroch a divokom tanci sa šíril naokolo. Nestačilo ale počúvať hudbu, bolo treba cítiť rytmus. Fajo ho svojou spurnosťou a snahou ostať slobodný ukázal aj mne. Budem mu za to vďačný napriek tomu, že odtiaľto nechcem odísť. Fajove telo sa hmýrilo v divnom tanci amplitúd. Toto bol kompromis medzi Fajom a týmto svetom. A aj vo mne sa niečo pohlo. Musím Fajovi pomôcť dostať sa preč. On je stvorený pre veľké veci. On sem nepatrí.



	6. kapitola – Happy End?

	„Áááááááááááááááááááááááá!!!“ výkrik odoznel. Je 6 hodín ráno a ja sa prebúdzam. Ešte chvíľu ležím, ale už musím vstať. Je najvyšší čas. Ten je už dlho, ale dnes mám nejaký zvláštnejší pocit ako obyčajne. Dnes to už príde. Viem to.
	„Hmmm... ani neviete o čom točím. To ani nemáte odkiaľ. Toto tajomstvo ešte nebolo prezradené akože sa RENÉ volám. Nesmiem na to myslieť, zbláznim sa.“ Vstávam a idem do kúpeľne. Čistenie zubov, sprcha, toaleta... všetko je iné. Každý cíti, že už to príde, musím sa pripraviť. Bude to Hard. Musím do toho dať všetko. Zbieham do kuchyne. „Nazdar, ako?“ „Ále salám. Stále neprišiel.“ Sadám si k oknu vedľa Faja. Sedí tu stále už niekoľko vekov, čas je relatívny. 
„Čo myslíš ako zomrela?“ Pozerá na osu ležiacu na parapete. Je na tom dosť zle, už dlho nevydrží. Ale ja ho odtiaľto dostanem. Ako že sa René volám, ale to som už vravel. Je totiž jediný, na kom to nie je vidno, ostatní sa už zbláznili, len Fajo je stále normálnejší. STRAŠNÉ. Musím ho odtiaľto dostať lebo odplegne. Smrť je lepšia ako život bez charakteru. A presne to s ním robí toto prostredie. Zabúda na minulosť, na seba, na Fyzikov. 
PANIKA!  Všetci zhynieme!
 Musím zachrániť svet. Musím zachrániť FAJA. V ňom je budúcnosť. Vybieham z domu. Svet je strašne veľký, bežím do parku. K jazierku s kačkami. Musia tam byť. Ináč sme v Péčku... Už vidím stromy pri jazere, už hladinu, už.... sme v PÉČKU!!! Kačky zmizli. Niekde tam musia byť. Behám po brehu, ale nikde. Keby som teraz skočil do jazera skončí to. Ale nemôžem, musím myslieť na Faja. Dobre, takže kľud. Kde môžu byť? Obzerám sa. Na neďalekom stole visí papier. Idem k nemu a čítam: 
Měli sme žížalu
vždy lezla pomalu
potom ju nabodli
a spustili po Váhu...
	
	Všetko je jasné. Dnes to nezačalo, dnes to končí! Mám len pár hodín, možno ani to nie, aby som Faja odtiaľto dostal, inak, nemôžem na to myslieť. Musím urobiť všetko, aj zomrieť ak treba. Musím odtiaľto Faja dostať. Musím nájsť kAČKU. A spojiť ju s Fajom. Prečo som si to neuvedomil skôr. Už to mohlo byť v poriadku. Takto musím, musím... len neviem ako a už vonkocom neviem čo. Len myslím stále na Faja a Kačke. P.P.P.P.P. Asi začínam blúzniť počujem nejaké hlasy. Jeden hlas z veľkej diaľky. Je to { dramatická pauza } Fajo. Trasie so mnou. Asi som musel odpadnúť. Sadáme si na lavičku pri vode.
	R: „Kačky zmizli.“ F: „Viem.“ R: „Ale to znamená...“ F: „Ja viem.“ R: „Ale ty nemôžeš vedieť.“ F: „Mýliš sa.“
	F: „Teraz odídem, chcem ti poďakovať.“ R: „Nemôžeš odísť, nedokážeš to.“ F: „Dokážem, mám kAČKU, chceš ísť so mnou?“ R: „Ale veď..“ F: „Tak ideš?“ 
	R: „Nie zostanem. Síce neviem ako si to spravil, ale asi dokážeš prežiť aj bezo mňa.“
	F(myšlienka): áno; reč: „Nie nedokázal by som to.“ R: „Klameš, vďaka. Ja zostanem, nie si prvý ani posedný a viem, že vieš, to už nehovor. Toto je môj svet a môj osud. Ty pôjdeš. Nikdy sa nevracaj, odišiel by som s Tebou. Ako vidím spôsob a cestu poznáš. Pozdrav odo mňa svet. A napíš mi knihu s nejakou peknou ženskou. Ktorá mi bude nosiť...“ F: „Margotky, viem. Vďaka. A donevidenia. Bolo mi potešením.“ R: „Zbohom a nezabudni: slová nenahradia skutky, skutky nenahradia ľudí a ľudí nenahradí nikto!“
	A Fajo nasadol na kAČKU a vzlietol. Z tohto sveta sa dá odísť len na kačke. A on to dokázal. Leť Fajo.
	Leť. Leť. Leť. Leť. Leť...
